Marek Zákopčan

Pod horúcim pieskom

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Marek Zákopčan 2015Cover design © Vydavateľstvo KORUNA& Peter Mičuda, 2015Cover photo © PaulPaladin, Cebreros, Aquafoto, Fotky&FotoLayout design © Vydavateľstvo KorunaSlovak edition © Vydavateľstvo Koruna 2015

ISBN: 978-80-89681-57-0

PROLÓG

Pi-Ramzes, Egypt, 1253 pred Kristom

Tmavou nocou sa pozdĺž Nílu nečujne niesli kroky muža, ktorý mal oblečenie chudobných vrstiev, ale jeho chôdza a hrdo vystretá brada svedčali o lepšom pôvode. Zakrádal sa pomaly, aby nevzbudil neželanú pozornosť. Jeho úloha si vyžadovala absolútnu diskrétnosť. Srdce mu tĺklo až v hrdle. Spočiatku sa mu kňazov nápad pozdával, ale teraz si nebol istý tým, či robí správne. Obával sa hnevu bohov. Počul už o mnohých trestoch, ktoré zoslali na ľudí, čo nežili podľa ich prianí, ale vykročili na cesty zla.

Prechádzal mestom až na jeho koniec, nenápadne ako myš. Kdesi v diaľke začul brechot psa. Strhol sa. Keď sa upokojil, pokračoval ďalej.

Bol na mieste! Oprel sa o múr. Potreboval nejaký čas, aby sa vydýchal a nabral síl i odvahy. Potom vstal a preliezol na druhú stranu. Skontroloval prostredie, a keď si bol istý, že všade vládne pokoj, prebehol cez záhradu s čistým jazierkom až k domu z nepálených tehál. Predpokladal, že majitelia aj služobníctvo spia. Úplne potichu vkĺzol dnu. Chvíľu trvalo, kým si jeho oči privykli na prítmie. Rozhliadol sa, potom vykročil. Dom mal jedno podlažie s terasou obrátenou na sever. Prešiel prijímacou miestnosťou, ktorú ochraňoval boh Bes, a ocitol sa v obývacej izbe. Kňaz bol presvedčený, že presne tu sa nachádza, čo hľadá.

Pohľad mu padol na malú, nenápadnú truhlicu vedľa stola. Bola stará a ošúchaná. A prečo by práve sem nemohol ukryť ten kameň? Otvoril ju. Stuhol! Neveril vlastným zmyslom! Mal ho pred sebou – samotné Oko Egypta, v celej jeho kráse… Aj v tme bolo vidieť jeho červené odlesky. Chcel ho vziať do rúk…

„Hej, čo tu robíte?“ začul za sebou hlas.

Otočil sa. Asi tri metre od neho stál faraónov minister. Na jeho tvári sa striedala úzkosť s ostražitosťou.

Zlodej sa nezmohol na slovo.

„Nedotýkajte sa toho kameňa,“ riekol muž.

Votrelec sa vystrel a rukou nenápadne siahol za chrbát. V okamihu stál pri ministrovi a prudkým pohybom ruky mu vrazil dýku do tela. Minister zmeravel, vydal tichý výkrik a pomaly klesol na zem.

Zlodej nečakal na ďalšie prekvapenie. Pribehol k truhlici a vzal do rúk kameň. Vtedy sa však udialo čosi nevysvetliteľné. Kameň ho začal nepríjemne páliť, ale napriek tomu nebol schopný pustiť ho, akoby ho mal vo svojej moci.

Izbu nečakane zalialo prudké svetlo.

V tej chvíli sa tam zjavil ministrov syn, ktorého vyľakal otcov krik a chcel zistiť, čo sa deje. Prekvapene zastal na prahu.

Keď v miestnosti opäť zavládla tma, vošiel dnu. Sklonil sa k otcovi, ale uvedomil si, že mu už niet pomoci. Na mieste, kde predtým videl votrelca, našiel iba kameň. Zdvihol ho a uložil späť do truhlice. Poobzeral sa. Po vrahovi nebolo ani stopy…

* * *

Hoci mal pod nohami pevnú zem, pripadal si, akoby sa vznášal v ničote. Videl rozmazane, obrazy pred ním splývali do tancujúcej kolomaže farieb a meniacich sa tvarov. Zatvoril oči a snažil sa nájsť stratenú rovnováhu. Dýchla zhlboka, upokojoval myseľ, no srdce mu tĺklo stále rovnako splašene.

A vtom to začul.

Neľudský, hrozivý, nervy drásajúci výkrik.

Zapchal si uši, ale strach, čo mu zaplavil vnútro, potlačiť nedokázal. Keď sa znovu odvážil pozrieť pred seba, nezreteľné šmuhy začínali nadobúdať ostrejšiu podobu. Pohľad mu padol na vysokú postavu zavinutú do ovínadiel, držiacu v jednej ruke žezlo a v druhej korbáč. Na hlave mala podlhovastú bielu korunu a mužovi sa na jazyk drali tisíce otázok, keď mu došlo, kto pred ním stojí. Chcel prehovoriť, no z úst mu nevyšiel ani hlások.

„Tvoja životná púť sa naplnila,“ predniesol hlbokým hlasom Osiris, boh vzkriesenia a vládca podsvetia a čiernymi očami sa zapichával smrteľníkovi priamo do duše. „Čaká ťa však ešte posledná skúška. Tribunál rozhodne, či si zaslúžiš za svoje činy odpustenie, alebo budeš naveky zatratený.“

Božský predseda súdu odstúpil a odkryl pohľad na váhy vo výške dospelého človeka. Žiarili do tmy, ich ramená sa vznášali vo vyrovnanej polohe, pripravené na použitie.

Muž sa roztriasol. Stál pri nich Anubis, boh s hlavou šakala, dohliadajúci na pohrebiská, mumifikáciu a ochranu mŕtvych. Neďaleko pri ňom sedel Thovt s hlavou ibisa, vynálezca písma, božský zapisovateľ, patrón učenosti a mágie, aby dôkladne zaznamenal celý priebeh súdu.

Sotva viditeľné steny vôkol nich boli vyzdobené množstvom hieroglyfov a výjavov, ktoré poznal z Knihy mŕtvych.

„Viedol si počestný život?“ opýtal sa Osiris.

Muž zaváhal. Bol zbožný, ctil si vyššiu moc, no nedávne udalosti mu obrátili hodnoty naruby. Chcel sa obhájiť, vysvetliť, čo ho k tomu viedlo, a najmä kto mu to nariadil. Stále však nedokázal prehovoriť, a zmohol sa iba na slabé, nepresvedčivé prikývnutie.

Odrazu sa z tmy začal šíriť šepot. Naberal na intenzite, až postupne prechádzal do kriku.

„Lúpež!“

„Vražda!“

„Chamtivosť!“

„Neprávosť!“

„Kradnutie božieho majetku!“

„Porušovanie zákonov!“

„Rúhanie!“

Vedel, komu hlasy patria. Štyridsaťdva bytostí súdu ostávalo v temnote, hoci každá z nich mala svoju desivú podobu – od hltača tieňov cez obrovského hada až po všeobjímajúci plameň.

Hlasy ho svojou nástojčivosťou zasahovali ako bodajúce nože, cítil každé previnenie a na jeho dušu sadala ťažoba.

Vedel, že je stratený.

Osiris si preložil žezlo do druhej ruky, pristúpil k nebožtíkovi a rýchlym pohybom mu vytrhol srdce z tela.

Muž otvoril ústa dokorán v nemom výkriku, ale bolesť neprichádzala. Zo zívajúcej diery v hrudi nevytiekla ani kvapka krvi, zatiaľ čo jeho srdce naďalej bilo, akoby si neuvedomilo, že stratilo kontakt so zvyškom tela.

„Pristúpime k váženiu,“ oznámil Osiris a odovzdal srdce Anubisovi.

Šakalí boh mávol rukou a na pravom vážidle sa zjavilo nebesky biele pierko – symbol Maat, bohyne spravodlivosti.

„Ak váha tvojich hriechov bude väčšia než čistá spravodlivosť, nikdy sa nedočkáš vykúpenia. Ak si však žil podľa božích poriadkov, tvoja duša spočinie vo večnej blaženosti.“

Anubis položil srdce na druhé vážidlo. Chvíľu sa nič nedialo, nadpozemský tribunál bol však trpezlivý, nebolo sa kam ponáhľať.

Napokon srdce začalo tlačiť váhy k zemi, jeho hriechy boli priťažké pre nevinnosť pierka.

„Súd rozhodol,“ povedal Osiris nezaujatým hlasom.

Muž odrazu cítil, ako sa mu telom šíri teplo. Prestúpilo každú jeho čiastočku, najprv ako slabé brnenie, postupne sa zosilňovalo, až sa obradnou sieňou naveľa rozľahol jeho rev. Zvíjal sa na zemi, bez možnosti úniku pred pálivou bolesťou.

Posledné, čo videl, kým sa z jeho tela stal len pás prachu z kostí, bol odblesk žiary v Osirisových temných očiach.

Boston, USA, marec 1931

Vkradnúť sa do domu, kde strávila toľko času, bolo ľahšie než si predstavovala. S kriminálnou činnosťou nemala nijaké skúsenosti, no situácia si vyžadovala razantné riešenie.

Vedela, že zadné dvere vedúce do záhrady budú poodchýlené. Majiteľov poznala ako vlastnú rodinu, napriek tomu nepociťovala ani najmenšie výčitky, keď vkĺzla do priestrannej obývačky a cez ňu do rozľahlej vstupnej haly. Odtiaľ vyšla po širokom mramorovom schodisku na poschodie, kde sa nachádzalo niekoľko spální.

Jej pohyby boli rýchle a premyslené. Otvorila tretie dvere a ocitla sa v pánskej izbe. Cítila vôňu santalového dreva, jej tak dôverne známu. Prvýkrát zaváhala. Nie však pre pochybnosti, ale z obavy, že ju niekto pristihne. Musí sa poponáhľať.

S istotou, akú prežíva máloktorý zlodej, prešla k vyrezávanej dubovej skrini a so škrípaním ju otvorila. Zaťala zuby a rýchlo siahla dovnútra.

Vytiahla ošúchanú knihu a chvíľu na ňu očarene hľadela.

„Vedel som, že sa tu skôr či neskôr objavíš, Katherine,“ začula známy hlas a prudko sa otočila.

Nereagovala, iba sa pozerala, ako vysoký príťažlivý muž prešiel k nočnému stolíku vedľa postele a zapálil lampu.

„Prišla som si po to, čo mi patrí,“ povedala stroho.

Sklamane pokrútil hlavou. „Obohratá pieseň. Prečo si nedáš povedať?“

„Neverím klamstvám.“

„Vždy si bola svojhlavá. Odlož knihu a vráť sa domov. Zabudneme na tento... malý incident.“

„Pôjdem,“ privolila, „ale knihu si vezmem so sebou.“

Rázne vykročila k dverám, ale zahatal jej cestu. Ak si však myslel, že ju vystraší urastenou postavou a zamračeným výrazom, mýlil sa.

Prudkým pohybom ho kopla do slabín.

Prehol sa v návale prekvapenia a bolesti, ale nestačilo jej to. Priskočila k lampe, vytrhla ju zo zásuvky a rozbila mu ju o lebku.

Aj napriek náhlej tme v zábleskoch mesiaca videla, ako sa mu okolo hlavy vytvára krvavá aureola.

Stuhla. Mala nutkanie skontrolovať, či žije, ale namiesto toho vybehla z izby a krátko nato ju pohltila noc.

1. KAPITOLA

Paríž, Francúzsko, máj 1931

Medzinárodná koloniálna výstava bola nielen ukážkou moci Francúzska v rámci svetovej politiky, ale zároveň poskytovala živnú pôdu pre množstvo vzdelancov, obchodníkov i dobrodruhov. Vincenneský lesík na východe hlavného mesta poskytol vláde stohektárový priestor, aby ľudia z francúzskych kolónií predviedli svoje umenie, remeslá a tradičnú architektúru chrámov a obydlí.

Milióny návštevníkov z celého sveta merali cestu do mesta lásky, aby sa dozvedeli viac o pozitívnom vplyve šírenia európskej kultúry a jazykov medzi domorodcami v Afrike a Ázii. Čo na tom, že komunisti zorganizovali recipročnú výstavu pod názvom Pravda o kolóniách, kde sa snažili predstaviť odvrátenú stranu kolonializmu, najmä v súvislosti s nútenými prácami a potláčaním ľudských práv. Akurát tým ešte viac podporili záujem verejnosti o pôvodnú výstavu.

Tobias Vicen, profesor starovekých dejín, bol človek vysokej postavy, ktorá u žien vzbudzovala obdiv a u nízkych mužov závisť. Jeho večne rozstrapatené svetlohnedé vlasy pôsobili dojmom, akoby práve vstal z postele. Špičku nosa mal trochu zahnutú dohora, čo svedčalo o jeho miernej namyslenosti. Vynímali sa na ňom okuliare v kostenom ráme. Nosil ich odmala, hoci by ich už ani nepotreboval. Natoľko si však na ne zvykol, že by sa bez nich cítil stratene. Pri rýchlej chôdzi si často hrýzol hornú peru, ani čo by o čomsi úporne premýšľal.

Práve vyšiel z Kočinčínskeho pavilónu, keď si všimol, ako naňho ktosi máva. Pri pohľade na dávneho priateľa s typickou brašnou prevesenou cez plece sa pousmial a vykročil k nemu.

„Bonjour, Jacques,“ potriasol mu rukou.

Tobias mal často pocit, že sa ľudia v duchu bavia nad jeho prízvukom. Francúzština síce nebola jeho rodná reč, no na západe žil tak dlho, že túto krajinu považoval za svoj domov.

Jeho otec bojoval vo Veľkej vojne ako vojak rakúsko-uhorskej armády. Počas nej sa však zapojil do česko-slovenského zahraničného odboja, a keď sa vojna skončila – a s ňou aj takmer tisícročná éra jedného štátu –, usadil sa s rodinou vo Francúzsku, kde začali nový život. Využil nové možnosti, ktoré pod vplyvom „otvárania okien do Európy“ lákali mnohých jemu podobných rojkov. Zároveň tvrdil, že jeho syn tu bude mať lepšie podmienky na vzdelanie i ďalší život.

V škole Tobias zistil, že jeho najobľúbenejším predmetom sú dejiny. Prečítal mnoho kníh s historickou tematikou a zapamätal si drvivú väčšinu informácií. Mal devätnásť rokov, keď sa dozvedel o ohromnom objave Howarda Cartera. Zaumienil si, že aj on raz dosiahne rovnaký úspech a vojde do dejín ako známy archeológ. Často sníval, že objaví zabudnutú hrobku alebo vzácny artefakt, čo prekoná aj nález miesta Tutanchamonovho posledného odpočinku. Potom sa zobudil a ľutoval, že sa jeho sen nepremenil na realitu.

Ani po smrti rodičov, kedy preňho nastali krušné časy, neustúpili jeho sny do úzadia. Nezanevrel na ne, naďalej čítal rôzne publikácie a venoval sa študentom. Celý jeho svet tvorila každodenná rutina pozostávajúca z práce a pobytom v jeho byte, kde však pravdupovediac len spal, pretože väčšinu dňa trávil v škole.

Jacques neustále tvrdil, že takýto spôsob života mu ani trochu neprospieva. Keď mu to hovoril, Tobias sa tváril, že jeho slová berie vážne, hoci obaja veľmi dobre vedeli, že je mu to úplne jedno.

Jacques sa dokonca snažil dohodiť mu niektorú zo svojich kamarátok, ale Tobias odmietal akékoľvek pokusy o zblíženie. Napokon sa Jacques vzdal úlohy dohadzovača a uznal, že jeho priateľ je beznádejný prípad. On sám si už dávnejšie všimol, že jeho kolegyňa Talia ide na ňom oči nechať, ale aj to pripadalo Tobiasovi smiešne, hoci si to určite musel všimnúť aj sám.

Jacques pracoval v múzeu ako kurátor. Práca mu síce nevynášala veľa peňazí, ale uspokojovala jeho túžbu byť v blízkosti minulosti. Už od otvorenia výstavy sa rozplýval od nadšenia, a aj teraz mu na tvári pohrával oduševnený úsmev.

„Už si videl senegalskú dedinu?“ opýtal sa Tobiasa.

Tobias sa zamračil. Pokladal skôr za svoju povinnosť zúčastniť sa prebiehajúcich prednášok a navštíviť všetky areály. Celú výstavu totiž vnímal ako plytvanie finančnými i ľudskými zdrojmi. So Jacquesom už viackrát viedli horlivú debatu o tom, či je to celé iba snaha zalepiť oči neprajníkom a získať širokú podporu pre medzinárodný obchod, alebo z toho môže pre podmanené krajiny vzísť aj niečo pozitívne. Jacques sa ako pravý vlastenec ani za svet nechcel prikloniť k názoru svojho priateľa, čo Tobiasovi vyhovovalo. S nikým iným sa nevedel tak vášnivo intelektuálne pochytiť ako so Jacquesom, tak prečo to meniť?

„Ešte nie,“ odvetil Tobias.

„Nemrač sa tak. Alebo si azda natrafil na ďalšiu nezrovnalosť?“ podpichol ho.

Tobias pristúpil na priateľovu hru a otočil sa smerom k Indočínskemu pavilónu. „Keď už o tom hovoríš, natrafil som na jednu fotografiu, ktorá je ukážkou, ako ovplyvniť ľudskú myseľ. Sú na nej policajti pri zrúcaninách chrámu Angkor Wat v Kambodži. Očividne predstavujú symbol sily, nadvlády... No oficiálny popis ich prezentuje ako dobrákov pomáhajúcich pri obnove tamojšej kultúry. Každý z tu prítomných tomu rád uverí a vôbec sa nezamyslí nad skutočnou povahou vecí,“ rozohnil sa.

Jacques sa rozosmial a chytil Tobiasa okolo pliec. „Pozývam ťa na kávu, drahý priateľ. Mám tu niečo, čo ťa privedie na príjemnejšie myšlienky.“

Tobias neprotestoval a vykročili ku kaviarni. Výstava ponúkala aj možnosť vyskúšať exotické jedlá, predovšetkým z vietnamskej kuchyne, no Tobias v tomto smere neobľuboval žiadne experimenty. Nepýtal sa Jacquesa, čo má za lubom, dobre vedel, že mu to nepovie, kým sám nebude chcieť.

Mali šťastie, pri ich príchode sa ako na zavolanie uvoľnil jeden stôl. Všade naokolo sa to hmýrilo domácimi i zahraničnými návštevníkmi. Ruch, živá vrava, mätež jazykov a všadeprítomné vône vytvárali pozoruhodne nesúrodú harmóniu.

„Ako sa darí Marie?“ nadhodil Tobias, keď sa posadili a požiadali obsluhu o dve šálky kávy.

Jacques bol ženatý a jeho žena Marie čakala už druhé dieťa. Ich štvorročný syn Dominic chodil do škôlky.

„Dobre, povedal by som. Termín sa blíži, ale zdá sa spokojná,“ pousmial sa. „A ako pokračujú Taliine snahy?“

Tobias si povzdychol. „Ty s tým neprestaneš, však?“

„V poriadku, nateraz to necháme tak, ale iba preto, lebo mám pre teba čosi dôležitejšie.“

„To si už spomínal. Prejdi k veci.“

„Pozrime sa, aký si dnes nabrúsený,“ zatiahol Jacques a oprel sa. „Keď ti poviem, o čo ide, vyskočíš z kože.“

„Stiahnem ťa z tvojej, ak ma neprestaneš naťahovať.“

Jacques sa pobavene zasmial a s nečitateľným výrazom načrel do tašky. Vytiahol z nej ošumelú knihu viazanú v koži, bez autora či názvu uvedeného na obale.

Tobias sa po nej automaticky natiahol, no kamarát ho plesol po ruke.

„Ešte nie. Najprv ti musím objasniť zopár okolností. Predovšetkým kto ju k nám do múzea priniesol a prečo.“

„Počúvam,“ povedal Tobias s nepredstieraným záujmom.

Jacques počkal, kým pred nich čašník položil kávy, a potom spustil: „Pred dvoma dňami k nám zavítala istá mladá – a čo je dôležité, bohatá – Američanka. Volá sa Katherine Collinsová a táto kniha patrí jej.“

Tobiasovi neušiel priateľov tón. „Prečo to vravíš tak pohŕdavo?“

„Poznáš predsa tieto rozmaznané dedičky. Majú fúru peňazí a priveľa voľného času.“

Tobias, pravdupovediac, vôbec nevedel, aké sú americké dedičky, a ani ho to nezaujímalo. Zdalo sa mu, že na obale knihy sú hieroglyfy označujúce faraóna, ale pre zlý uhol si tým nebol istý.

„Zjavila sa v múzeu ako veľká voda, na riaditeľov stôl položila knihu a vyhlásila, že hľadá schopného človeka, čo bude ju a jej priateľku sprevádzať na ceste do Egypta. Slušne ju upozornil, že zamestnanci múzea nie sú žiadni samozvaní dobrodruhovia, ale učenci. Keď však vytiahla do boja s tučným šekom, sám veľký šéf sa takmer ponúkol, že pôjde s ňou. Financie sú pre našu inštitúciu pretrvávajúcim problémom a každá... pomoc... je vítaná. To je však len jedna strana mince. Peniaze sa zakaždým nejako našli a nájdu, no renomé v akademických kruhoch sa dá kúpiť ťažko. Vieš si predstaviť, aký ohlas by nastal, keby sme ukázali svetu ďalší kolosálny objav?“ zaiskrilo mu v očiach.

„Ako súvisí výlet zhýčkanej dedičky s vaším archeologickým bádaním?“

„Riaditeľ už vidí šek slečny Collinsovej premenený na slušnú kôpku frankov a nemieni sa ho vzdať. Bohužiaľ, nemá s ňou do Egypta koho vyslať. Išiel by som ja, nebyť Marie a jej tehotenstva. Brunell s ňou nechce poslať len tak hocikoho. Takmer celé dva dni strávil skúmaním tejto knihy a prišiel k záveru, že obsahuje informácie o dosiaľ neobjavenom poklade.“

„Akom?“

„Ide o kameň, ktorý patril ministrovi za čias Ramzesa II. a ktorý vraj oplýval neobyčajnou mocou. Oko Egypta.“

Tobias sa neveriacky uškrnul. „Dejiny sú plné legiend. Je naivné, ak nie priam hlúpe domnievať sa, že rozprávky v tejto knihe sa zakladajú na pravde. Navyše ide iba o jeden zdroj. Taký vážený a vzdelaný muž ako Brunell by určite nenaletel vybájeným dohadom.“

Jacques chcel vytiahnuť argumenty ohľadom ďalších prameňov a máp, no potom mu došlo, čo má Tobias za lubom. Snažil sa ho nachytať. Jeho rozprávanie ho zaujalo, ale nechcel hneď dať príliš najavo svoje nadšenie. Preto sa zdržal presviedčania.

„Máš pravdu. Až taký snílek nie je. A čo sa tvojich pochybností týka, sám dobre vieš, že niet dymu bez ohňa. V každej legende je aspoň zrnko pravdy. A kto ho objaví, má šancu prepísať históriu. Spomeň si trebárs na Schliemanna. Mal len svoju neochvejnú vieru a text takmer tritisícročného eposu.“

„Ťažko možno porovnávať mladé dievča so zanieteným dobrodruhom. A tiež je rozdiel v hľadaní drahokamu a celého mesta.“ Zdalo sa mu absurdné spomínať v tejto súvislosti legendárne objavenie Tróje v Turecku.

Jacques naoko sklamane vzdychol. „Takže ťa nepresvedčím, aby si sprevádzal slečnu Collinsovú s priateľkou na jej ceste?“

„Čože?“ Tobias si ani nevšimol, ako nebezpečne sa mu naklonila šálka v ruke. Nechýbalo veľa a jej obsah by skončil na jeho košeli.

Jacques sa posmešne usmial. „Konečne niečo, čo naštrbilo tú tvoju pokojnú fasádu. Už som si myslel, že si z kameňa.“

Tobias sa zhlboka nadýchol. „Máš veľmi nepríjemnú schopnosť odbiehať od témy, keď je to najmenej vhodné. Ešte raz – pomaly a zreteľne. Ty chceš, aby som odplával do Egypta s bohatou Američankou, hľadal tam akýsi bájny kameň podľa starej knihy, a to pod patronátom múzea?“

„Sám by som to nezhrnul lepšie.“

„Prečo?“ vybafol.

Jacques rozhodil rukami, akoby to bolo nad slnko jasnejšie. „Pretože múzeum má málo ľudí, ja nemôžem opustiť rodinu na niekoľko týždňov, ty sa umáraš stereotypom a túžiš zažiť dobrodružstvo. K tomu si pripočítaj bohatú odmenu za poskytnuté služby a spoločnosť krásnej ženy.“

„Aké služby by sa odo mňa vyžadovali?“

„Poznáš všetky pamiatky a miesta, kde sa rodila egyptská história. Tamojšie umenie a kultúru máš v malíčku. Predvedieš slečne Collinsovej svoje úchvatné vedomosti o starovekých dejinách, poplavíš sa s ňou po Níle a dáš pozor, aby sa jej pod silným slnkom nespálila jej jemná pokožka. Pôsobí dosť citlivo.“

Tobias chvíľu hľadel na knihu, hypnotizovala ho a lákala. „Odkiaľ ju má?“

Jacques po prvýkrát nemal pripravenú odpoveď. „To neprezradila. S Brunellom sme sa to z nej snažili dostať, ale nič sme sa nedozvedeli. Môžeme len hádať, že ju získala z pozostalosti nejakého príbuzného alebo z aukcie, kde sa boháči predháňajú v získaní starých predmetov, hoci o nich nemajú ani poňatia.“

Tobias vedel, že aj múzeum z času na čas ponúkne v aukcii objekt zo svojho inventáru, aby si finančne prilepšilo, a spolieha sa pritom hlavne na túžbu majetných klientov vlastniť časť tajuplných dejín. Nejde o podvod, ak trochu starožitnosti nadhodnotia, no Tobiasovi sa to aj tak nepáčilo.

„A načo jej vôbec tá kniha je? Vravel si, že s ňou prišla ako veľká voda. Prečo mám pocit, že je za tým niečo viac? Niečo, čo mi úmyselne tajíš...“

„Pozri. Ani ja neviem viac než teraz ty. Fungujem len ako sprostredkovateľ medzi tebou, múzeom a slečnou Collinsovou. Je možné, že riaditeľ je o celej záležitosti oboznámený do väčšej miery a ďalšie informácie ti prezradí, ak budeš súhlasiť s ponukou. No osobne si myslím, že vyznáva politiku úsmevu a mlčania. Suma na Američankinom šeku je taká závratná, že spraví čokoľvek, aby jej vyhovel. Keby mu povedala, že má v úmysle prepašovať do Štátov múmiu faraóna, sám by niekoho ochotne skántril a zafačoval, ak by žiadna nebola k dispozícii.“

Tobias dopil vlažnú kávu a prstami klepkal po stole. Jacquesova ponuka prišla nečakane; mohol ju odmietnuť a nič by sa nestalo, alebo ju prijať a možno tým zmeniť celý svoj život. Akoby sa v jeho vnútri bili dve osobnosti – jedna chcela mať všetko presne naplánované, aby nič nenarušilo pokojný chod dní, a druhá túžila po zmene, čo prinesie vzrušenie a chuť nepoznaného. Jacques si to predstavuje príliš jednoducho – má predsa prácu, ktorú nemôže opustiť zo dňa na deň, má isté záväzky a povinnosti. Alebo...?

„Dokedy potrebuješ odpoveď?“

„Čo najskôr.“

„Nič ti nesľubujem. Pozriem sa bližšie na knihu a stretnem sa so slečnou Collinsovou. Keď uvážim, že jej úmysly nie sú nečestné, dám ti odpoveď, akú chceš počuť.“

„Výborne! Sme dohodnutí! Pravdupovediac, išlo to ľahšie, ako som čakal.“

„Ešte nie je nič isté, neteš sa predčasne,“ krotil Tobias priateľovo nadšenie.

Pomaly, ale isto sa mu však telom šírilo vzrušenie z nadchádzajúcej výpravy.

* * *

Hoci ho premáhala celodenná únava, po príchode domov sa usadil za pracovný stôl, zapol malú lampičku, ktorej svetlo sa mu odrážalo v sklách okuliarov, a chvíľu len tak hľadel na knihu položenú pred sebou. Nebola stará, mohla mať nanajvýš niekoľko desaťročí. Kožená väzba bola ošúchaná a vedel si predstaviť, že ležala nepovšimnutá kdesi v podkroví a celé roky na ňu sadal prach. Stránky boli hrubé a zožltnuté, no ich obsah vypovedal o omnoho väčšom bohatstve. Obával sa, aby ju nejako nepoškodil. Cítil veľkú zodpovednosť.

Texty boli v arabčine, sčasti vo francúzštine a na okrajoch strán sa nachádzali rukou písané poznámky v angličtine. Keď sa k tomu pridali egyptské hieroglyfy, išlo o pozoruhodný jazykový kompilát. Prvým stranám dominovala oslavná báseň na faraóna, ktorého meno sa v nej priamo nespomínalo, no podľa obrázkového písma Tobias rozpoznal, že ide o Ramzesa II. Veľkého. Nasledovali informácie o faraónovom živote, rodine (najmä o jeho milovanej manželke Nefertari) a vláde. Zaujala ho pasáž o ministrovi, v ktorej sa spomínalo aj Oko Egypta, kameň, čo tak rozprávkovo počaroval Jacquesovi. Zbežne prelistoval zvyšok knihy – boli v nej vyobrazené božstvá starovekého Egypta. Vrátil sa k predmetnej časti o kameni.

Predpokladal, že ako väčšina starých relikvií, aj on bol určený na posvätné účely. Nemýlil sa. Ak sa dalo veriť obrázku, kameň bol ploský, vajcovitého tvaru a hral všemožnými odtieňmi červenej. Podľa údajov v knihe ho stvorila samotná Vedžo, ochrankyňa Dolného Egypta. Legenda vraví, že patril Kádešovi, jednému z ministrov vlády za čias Ramzesa II. Verilo sa, že kameň dáva faraónovi moc vládnuť nad mýtickými bytosťami. Chcel ho však získať veľkňaz Amon-Reovho chrámu Nebuennenef. Krádežou poveril jedného zo svojich podriadených, ktorému sľúbil vyššie postavenie a bohatú odmenu. Zlodejovi sa podarilo vkradnúť do ministrovho domu a nájsť kameň. Majiteľ ho však prekvapil a zlodej bol nútený zabiť ho. Vtedy miestnosť zalialo ostré svetlo a po zlodejovi sa zľahla zem. Veľkňaza chrámu po zvyšok života prenasledoval ministrov prízrak – ochrancu kameňa.

Tobias sa neveriacky uškrnul. Ako mohol uveriť, že udalosti opísané v knihe sa zakladajú na realite? Pripadalo mu to ako strašidelný príbeh pre neposlušné deti. Ak riaditeľ múzea Brunell, Jacques, tá Američanka alebo ktokoľvek iný veril, že pomocou týchto skomolených poznámok nájde viac než hŕbu piesku a sklamané nádeje, fatálne sa mýlil.

Zavrel knihu a zhasol lampu. Poslepiačky prešiel do spálne, a keď si ľahol, ešte hodnú chvíľu civel do stropu. Zajtra bude dnešné udalosti zrejme vnímať inak, no nedočkavý pocit z neznámeho ho neopúšťal. Čo najskôr sa stretne s Katherine Collinsovou. Nerád by v sebe pridlho živil falošnú radosť z možného vycestovania, ak by sa ukázalo, že celé je to len akýsi podvrh. Mladá dedička z ničoho nič prikvitne do Paríža a hľadá sprievodcu do krajiny Nílu? Navyše s knihou o jednom z najvýznamnejších faraónov a rozprávkou o bájnom kameni s nadprirodzenou mocou? Nedávne objavy síce naznačovali, že aj spočiatku bláznivé domnienky môžu priniesť úspech a slávu, ale Tobias nemal dôvod myslieť si, že aj jeho postretne rovnaký osud.

Zaspal až nadránom, prenasledovaný víziami o dávno mŕtvych panovníkoch a múmiách vstávajúcich z hrobu.

2. KAPITOLA

Na druhý deň popoludní ho v škole krátko pred odchodom domov zastihla správa od Jacquesa, že Marie je v nemocnici. Neváhal, chvatne sa obliekol a uháňal za priateľom.

Prešli dve hodiny, kým sa niečo dozvedeli. Z miestnosti, kde Marie rodila, vyšiel bradatý lekár a lenivo si sťahoval rukavice.

Jacques k nemu pribehol. „Ako sa má?“

„Nebojte sa, všetko dobre dopadlo. Máte zdravú dcérku, blahoželám. Už môžete ísť za nimi.“

Jacques sa poďakoval a vošiel dnu.

Marie držala v rukách malý batôžtek. Prisadol si k nej na posteľ. Chcel jej povedať, akú má radosť, že ju miluje, ale pri pohľade, ako jeho dcéra malými prštekmi zviera matkin ukazovák, nebol schopný čokoľvek vyriecť. Bol dojatý a táto chvíľa sa mu navždy nezmazateľné vryla do pamäti. Do očí sa mu tisli slzy. Pohladil svoju manželku po gaštanových vlasoch a pobozkal ju na líce, ktoré mala ešte vlhké od potu. „Ľúbim ťa.“

„Pozri, aká je nádherná.“

„Má byť po kom. Môžem si ju na chvíľu vziať?“ spýtal sa.

„Pravdaže, ale iba nakrátko, lebo si ju chcem priložiť.“

Podala mu dieťa a sledovala, ako sa mu Jacques ticho prihovára. Podobné pocity zažívali aj pri narodení Dominica. Vedela si predstaviť, ako netrpezlivo doma čaká, kedy sa vráti domov aj s malou sestričkou. Tešil sa na ňu. Stále hovoril, ako sa budú spolu hrať. Marie mu so smiechom musela vysvetliť, že musí najprv trochu vyrásť, aby mohli spolu vyvádzať lotroviny. „Počkám,“ povedal vtedy a Marie vedela, že budú dobre vychádzať.

„Ako sa bude volať?“ spýtal sa Jacques.

„Páči sa mi Amélie,“ povedala Marie.

„Amélie,“ zopakoval a vychutnával zvuk toho mena.

Koniec ukážky