Diana Gabaldonová

Outlander 4

Bubny jesene

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Diana Gabaldon: Drums of Autumn (Anchor Canada, a division of Random House of Canada Limited, 2002)

preložila Zuzana Filadelfi

Zodpovedná a jazyková redaktorka Lujza Bakošová

Translation © 2019 by Zuzana Filadelfi

Copyright DRUMS OF AUTUMN © 1997 by Diana Gabaldon

Slovak edition © 2019 by Vydavateľstvo Zelený Kocúr s. r. o.

www.zelenykocur.sk

Grafická úprava: Design Amorandi

Copyright © 1997 napísala Diana Gabaldonová

Anchor Canada paperback edition 2002

The Outlander television series is copyrighted by Sony Pictures Television Inc. All rights reserved.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať alebo ukladať vo vyhľadávacom systéme ani nesmie byť prenášaná v akejkoľvek forme či akýmkoľvek spôsobom elektronicky, mechanicky, kopírovaním, nahrávaním alebo iným spôsobom rozširovaná bez predchádzajúceho výslovného písomného súhlasu vydavateľa. Za porušenie autorského práva sa pokladá aj fotokopírovanie alebo iné reprografické kopírovanie licencie Kanadskej agentúry pre vydanie autorských práv.

Anchor Canada a tiráž sú ochrannými známkami.

ISBN 978-80-89761-51-7

EAN: 9788089761517

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Ako sa napokon ukázalo, táto kniha je o otcoch,

a preto ju venujem môjmu otcovi, Tonymu Gabaldonovi,

ktorý tiež rád rozpráva príbehy.

Poďakovanie

Autorkina najsrdečnejšia vďaka patrí:

Mojej editorke Jackie Cantorovej. Keď som jej oznámila,že existuje (ehm) ešte ďalší diel v tejto sérii, poznamenala: „Prečo ma to vlastne neprekvapuje?“

Susan Schwartzovej a jej lojálnym pomocníkom – editorom, sadzačom a grafikom –, bez ktorých by táto kniha neexistovala; ostáva mi len dúfať, že sa už z tejto skúsenosti spamätali.

Môjmu manželovi Doughovi Watkinsovi, ktorý raz povedal: „Vôbec mi nejde do hlavy, ako s týmto tu môžeš mať úspech; o chlapoch nevieš absolútne nič!“

Mojej dcére Laure, ktorá mi veľkodušne dovolila ukoristiť do Prológu dve vety z jej ôsmackej eseje. Môjmu synovi Samuelovi, ktorý sa ma opýtal: „Plánuješ vôbec niekedy túto knihu dopísať?“ A bez toho, aby sa nadýchol, pokračoval: „A keďže si stále zaneprázdnená písaním, mohli by sme zase ísť do MacDonaldu?“ Mojej dcére Jeniffer, ktorá podotkla: „Mamina, ale predtým, ako prídeš do mojej triedy na besedu, sa prezlečieš, však? Neboj, už som ti vybrala, čo si dáš.“

Akémusi šiestakovi, ktorý vrátil ukážku kapitoly, ktorú si posúvali počas besedy v škole, do ktorej chodil, a povedal: „To bolo riadne nechutné, ale naozaj zaujímavé. Však to v skutočnosti ľudia nerobia?“

Iainovi MacKinnonovi Taylorovi a jeho bratovi Hamishovi za gaelské preklady, idiómy a rozmanité nadávky. Nancy Busheyovej za magnetofónové pásky s gaelskými piesňami. Karlovi Hagenovi za pomoc s latinskou gramatikou. Susan Martinovej a Reidovi Sniderovi za grécke epigramy a za rozkladajúceho sa pytóna. Sylvii Petterovej, Elise Skidmorovej, Janet Kieffer Kellyovej a Karen Pershingovej za pomoc s francúzštinou.

Janet MacConnaugheyovej a Keithovi Sheppardovi za latinskú ľúbostnú poéziu, makarónsku poéziu a originálny text básne „Anakreón v nebi“.

Mary Campbellovej Toernerovej a Ruby Vincentovej za to, že mi požičali nevydaný rukopis o horaloch z Cape Fear. Claire Nelsonovej za požičanie Encyklopédie Britannica, vydanie z roku 1771. Esther a Billovi Schindlerovcom za požičanie kníh o lesoch na východnom pobreží.

Ronovi Wodaski, Karlovi Hagenovi, Brucovi Woodsovi, Richovi Hamperovi, Eldonovi Garlockovi, Deanovi Quarrelovi a ešte niekoľkým ďalším členom fóra CompuServe Writers Forum za ich odborné názory na to, aké to je, keď chlapa kopnú do semenníkov.

Marte Brenglovej za detailný opis očistných obradov a názory na športové autá. Merillovi Cornishovi za jeho ohromujúci opis kvitnúcej žmarliky. Arlene a Joeovi McCreaovcom za mená svätcov a opisy orania s mulicou. Kenovi Brownovi za detaily o presbyteriánskej liturgii počas krstu (v texte značne skrátenej). Davidovi Stanleymu, ďalšiemu úžasnému spisovateľovi o Škótsku, za jeho rady o anorakoch a kabátoch a o rozdieloch medzi nimi.

Barbare Schnellovej za preklady nemčiny, kontrolu chýb a solidaritu pri čítaní.

Dr. Ellen Mandellovej za názory lekárky, pozorné čítanie a užitočné rady, ako naložiť so slabinovými herniami, potratmi a inými podobami telesnej traumy.

Dr. Rosine Lippi-Greenovej za podrobnosti o živote a zvykoch Mohawkov a za poznámky o škótskej lingvistike a nemeckej gramatike.

Macovi Beckettovi za jeho názory a novodobých a starobylých duchoch.

Jackovi Whytovi za jeho spomienky na život škótskeho folkového speváka spolu s adekvátnou odpoveďou na vtipy o kilte.

Susan Davisovej za priateľstvo, bezhraničný entuziazmus, tucty kníh, opisov, ako vyberala kliešte jej deťom – a za jahody.

Waltovi Hawnovi a Gordonovi Fenwickovi za to, že mi povedali, aká dlhá je miera furlong (cca 200 metrov). Johnovi Ravenscroftovi a rôznym členom fóra UKForum za ich fascinujúcu diskusiu o spodnej bielizni Kráľovského letectva niekedy okolo 2. svetovej vojny. Eve Ackermanovej a nápomocným členom fóra CompuServe SFLIT Forum za dátumy vydania Barbara Conana.

Barbare Raisbeckovej a Mary M. Robbinsovej za ich nápomocné poznámky o rastlinách a farmakológii.

Môjmu anonymnému priateľovi z knižnice za hŕbu užitočných poznámok.

Arnoldovi Wagnerovi a Stevenovi Lopatovi za rozhovory o trhavinách a výbušninách a za rady, ako veci vyhodiť do vzduchu.

Margaret Campbellovej a iným obyvateľom Severnej Karolíny za úchvatné opisy ich krásnej krajiny.

Johnovi L. Myersovi za to, že mi porozprával o svojich duchoch a za jeho veľkorysé dovolenie zapracovať isté prvky jeho telesnej konštrukcie i osobnosti do impozantného Johna Quincy Myersa, vrchára. Jeho hernia je len fikcia.

Ako vždy, vďaka mnohým členom fóra CompuServe Literary Forum a Writers Forum, ktorých mená unikli z mojej pamäti, za ich užitočné návrhy a družné rozhovory, takisto i všetkým AOL folder-folk za ich podnetné rozhovory.

Zvlášť ďakujem Rosane Madrid Gattiovej za jej dobrovoľnú prácu na tvorbe a prevádzke ocenenej oficiálnej webovej stránky Official Diana Gabaldon Web Page (http://www.cco.caltech.edu/˜gatti/gabaldon/gabaldon.html).

A vďaka Lori Musserovej, Dawn Van Winklovej, Kaere Hallahanovej, Virginii Cloughovej, Elaine Faxonovej, Ellen Stantonovej, Elaine Smithovej, Cathy Kravitzovej, Hanneke (ktorej priezvisko, nanešťastie, ostalo nečitateľné), Judith MacDonaldovej, Susan Huntovej a jej sestre Holly, vďaka aj Boise gang a mnohým ďalším za drobné pozornosti ako víno, kresby, ružence, čokolády, keltskú hudbu, mydlo, sošky, lisovaný vres z Cullodenu, vreckovky s dikobrazmi, Maori perá, anglické čaje, záhradnícke lopatky a iné drobnosti, ktoré mi poslali na povzbudenie, aby som pokračovala v písaní ďaleko za hranice vyčerpania. Zabralo to.

A nakoniec mojej mame, ktorá sa ma dotýka vo vánku.

Diana Gabaldonová

dgabaldon@aol.com

76530,523@compuserve.com

[Section Leader, Research and the Craft of Writing, CompuServe Writers Forum]

Prológ

Nikdy som sa nebála duchov. Koniec koncov, dennodenne s nimi nažívam. Keď sa pozriem do zrkadla, zahladia sa na mňa oči mojej mamy, moje ústa sa zvlnia v úsmeve, ktorý privábil môjho prastarého otca k osudu, ktorým som bola ja.

Mám sa báť dotyku tých prchavých rúk, ktoré na mne nevedomky s láskou spočinuli? Mám sa báť tých, ktorí ma stvorili a zanechali na mne stopy, ktoré prežijú až za hrob?

A predsa sa nemôžem báť ani tých duchov, ktorí akoby mimochodom ovplyvnili moje myslenie. Sú ich plné knižnice. Vezmem si zo zaprášenej police knihu a nechám sa prenasledovať myšlienkami dávno zosnulých autorov, ktoré prežijú veky v tých kľukatých riadkoch slov.

Zaiste nie títo dobromyseľní duchovia, na ktorých sme si navykli, nás sužujú v snoch a bránia v spánku. Obzrite sa, pridržte svetlo, aby ste osvietili tmavý výklenok. Načúvajte krokom, ktoré sa ozývajú za vami, keď kráčate osamote.

Neustále okolo a cez nás poletujú duchovia, schovávajú sa v budúcnosti. Pozeráme do zrkadla a zbadáme tiene tvárí, ktoré na nás hľadia skrz roky, uvidíme zhmotnenú spomienku stáť v prázdnych dverách. Pokrvným putom i dobrovoľne si vytvárame duchov a necháme sa nimi prenasledovať.

Nik ich nevolá a predsa prídu z tajomných pustatín sna a smrti.

Rozum nám hovorí: „Nemôže to byť pravda.“

Ale tá druhá časť, staršia časť nášho mozgu, sa zakaždým ozýva v temnote: „Ale môže.“

Prichádzame z tajomna i odchádzame na záhadné miesto, a kým sa tak stane, snažíme sa zabudnúť. Ale z času na čas mi vánok v miestnosti, kde je bezvetrie, postrapatí vlasy v nežnom dojatí. Predstavujem si, že je to moja mama.

Prvá časť

Ó, prekrásny nový svet

1

Poprava v raji

Charleston jún 1767

Začula som bubnovanie skôr, ako som zbadala sprievod. Bubny sa ozývali v hĺbke mojej duše, akoby som ja samotná bola bubnom. Dunenie prechádzalo zástupom, neľútostný vojenský rytmus malo byť počuť cez vravu a paľbu. Ľudia stíchli a otáčali hlavy, aby dovideli na ten úsek ulice East Bay, ktorý sa ťahal od nedostavanej budovy nového colného úradu k parku White Point Gardens.

Dokonca i na Charleston v júni to bol horúci deň. Najlepšie miesta boli na hrádzi, kde povieval vetrík. Tu dolu bolo, akoby sme sa išli uvariť zaživa. Spodničku som mala úplne mokrú a bavlnený živôtik sa mi lepil medzi prsami. Po desiaty raz počas desiatich minút som si utrela tvár a nadvihla ťažké prstence vlasov, márne dúfajúc, že mi krk ovlaží chladný vánok.

V tejto chvíli som bola až úzkostlivo precitlivená na krky. Nenápadne som si položila naspodok hrdla ruku a prstami ho obkrúžila. V krčnej artérii som spolu s tepom ucítila bubnovanie a keď som sa nadýchla, vlhký vzduch mi upchal hrdlo, akoby som sa dusila.

Rýchlo som spustila ruku a poriadne sa nadýchla. Bola to chyba. Chlap predo mnou sa aspoň mesiac nekúpal, okraj nákrčníka mal špinavý a kyslastý zatuchnutý smrad jeho oblečenia dráždil v nose aj uprostred upoteného zápachu zástupu. Z prístavu sem občas zavanul slaný morský vánok a doniesol prenikavý puch hnijúcej morskej trávy z močariny zmiešaný s arómou tuku pečeného prasaťa a chleba zo stánkov pouličných predajcov.

Predo mnou bolo niekoľko detí. Naťahovali krky a nazízali, vybiehali spopod dubov a paliem, aby dovideli na ulicu, a vzápätí ich zvolávali späť ustarostení rodičia. Dievčatko, ktoré stálo najbližšie pri mne, malo štíhly a svieži krk ako svetlá časť stebla trávy.

Dav sa zvlnil vzrušením, na vzdialenom konci ulice už bolo vidieť sprievod s odsúdenými. Bubnovanie bolo hlasnejšie.

„Kde je?“ zašomral vedľa mňa Fergus a naťahoval krk, aby dovidel. „Vedel som, že som s ním mal ísť!“

„Príde!“ Chcela som sa postaviť na špičky, ale neurobila som tak, lebo som tušila, že by to bolo nedôstojné. Poobzerala som sa okolo seba, aby som preskúmala zástup. Jamieho som dokázala nájsť v každom dave. Bol o hlavu i plecia vyšší ako väčšina ľudí a jeho vlasy zachytilo svetlo v zlatoryšavej žiare. Zatiaľ po ňom nebolo ani stopy, bola tu len poskakujúca záplava čiapok a trojrohých klobúkov, ktoré prikrývali hlavy tých obyvateľov, ktorí prišli neskoro a nenašli miesto v tôni.

Najprv išli vlajky. Nad hlavami vzrušeného davu sa trepotali zástavy Veľkej Británie a kráľovskej kolónie Južnej Karolíny. A ďalšia, na ktorej bol rodinný erb lorda guvernéra kolónie.

Potom šli bubeníci, kráčali vedľa seba po dvojiciach, ich paličky sa menili z úderu na šum. Bol to pomalý pochod, pochmúrny a neúprosný. Smútočný pochod. Aspoň myslím, že takto sa, vzhľadom na okolnosti veľmi výstižne, tento rytmus nazýva. Všetky ostatné zvuky zanikli v hluku bubnov.

Potom sa zjavila čata vojakov v červených kabátoch a medzi nimi kráčali väzni.

Boli traja, ruky mali zviazané pred sebou a spájala ich reťaz, ktorá šla pomedzi oká na železných okovách pripútaných okolo ich hrdiel. Prvý šiel nízky a postarší chlap, vyzeral len ako otrhaná, ošumelá a motajúca sa troska. Nakláňal sa a potkýnal, takže kňaz, ktorý kráčal popri ňom, ho musel chytiť za ruku, aby nespadol.

„Tamto je Gavin Hayes? Vyzerá, že je chorý,“ zamrmlala som Fergusovi.

„Je opitý,“ ozval sa spoza mňa tichý hlas, otočila som sa a zbadala, že vedľa mňa stojí Jamie a upiera zrak na ten žalostný sprievod.

Napredovanie narúšala tackavá chôdza nízkeho muža, pretože zvyšní dvaja väzni, ktorí boli k nemu pripútaní, museli prudko kľučkovať, aby sa udržali na nohách. Navzdory vážnosti celej situácie bol celkový dojem zo sprievodu taký, že traja opilci sa po prebdenej noci valia domov z miestnej krčmy. Z domov na ulici East Bay som počula šum smiechu, výkriky a posmešky davov prizerajúcich sa z balkónov z tepaného železa prehlušili bubnovanie.

„Tvoja robota?“ hovorila som potichu, aby som neupútala pozornosť, ale mohla som aj hulákať a mávať rukami, nikto by od scény pred nami neodtrhol oči.

Keď sa Jamie posunul dopredu, aby sa postavil vedľa mňa, skôr som cítila, ako videla, že mykol plecom.

„Veď o to ma požiadal,“ povedal. „Nič iné som preňho urobiť nemohol.“

„Brandy či whisky?“ opýtal sa Fergus, keď skúseným pohľadom prehodnocoval Hayesov výzor.

„Môj milý Fergus, ten chlap je Škót,“ Jamieho hlas bol pokojný ako výraz jeho tváre, ale začula som v ňom nepatrné napätie, „chcel whisky.“

„Znamenitý výber. Pri troche šťastia si ani nevšimne, že ho vešajú,“ zašomral Fergus. Nízky chlapík sa vyšmykol z kňazovho zovretia a spadol tvárou na piesčitú cestu, pričom jedného spoluväzňa stiahol na kolená, a posledný väzeň – vysoký mladík – síce zostal stáť na nohách, ale divoko ním sácalo zo strany na stranu a zúfalo sa snažil udržať rovnováhu. V tejto chvíli už dav burácal smiechom.

Tvár kapitána stráží žiarila medzi bielou parochňou a nákrčníkom na karmínovo, očervenel rovnako od zlosti ako aj od slnka. Vybrechol rozkaz a bubny pokračovali vo svojom pochmúrnom pochode. K Hayesovi sa narýchlo predral nejaký vojak, odstránil reťaz, ktorá všetkých väzňov zväzovala dokopy, a nešetrne ho vytiahol naspäť na nohy. Po obidvoch stranách ho schytili dvaja vojaci a sprievod sa opäť pohol, tentoraz už dôstojnejšie.

Kým prešli k šibenici – vozík ťahaný mulicou postavený pod konáre obrovského duba –, smiech ustal. Bubnovanie som cítila až v špiku kostí. Trochu ma napínalo zo slnka a všetkých tých pachov. Bubnovanie náhle prestalo a v ušiach mi zacvendžalo ticho.

„Nemusíš sa na to pozerať, Sassenach,“ zašepkal mi Jamie, „vráť sa do voza.“ On sám bez mihnutia upieral oči na Hayesa, ktorý sa kýval, mrmlal v zovretí vojakov a kalným zrakom sa rozhliadal dookola.

Posledná vec na svete, čo som chcela robiť, bola prizerať sa. Ale nemohla som v tom nechať Jamieho samotného. On sem prišiel pre Gavina Hayesa a ja som tu bola pre Jamieho. Dotkla som sa jeho ruky.

„Ostanem.“

Jamie sa vystrel. Urobil krok dopredu, aby ho bolo v dave dobre vidieť. Ak bol Hayes stále dosť triezvy, aby voľačo videl, posledná vec, ktorú na svete uvidí, bude tvár priateľa.

Videl. Keď Hayesa vydvihli na vozík, švihal zrakom sem a tam, vykrúcal krkom, zúfalo sa obzeral.

„Gabhainn! A charaid!“ náhle zakričal Jamie. Hayesove oči ho v mihu našli a prestal sa mykať.

Nízky chlapík sa trochu kýval, kým mu čítali rozsudok: krádež vo výške šesť libier a desať šilingov. Pokrýval ho červenkastý prach a na šedivej brade sa mu zachytili mihotavé perličky potu. Kňaz sa k nemu naklonil a v chvate mu niečo šepotal do ucha.

Potom opäť začalo bubnovanie v pravidelnom rytme. Kat mu prevliekol slučku cez plešivejúcu hlavu a upevnil ju, uzol umiestnil správne, priamo pod ucho. Kapitán stráže stál pripravený, šabľa zdvihnutá.

Náhle sa odsúdený narovnal. Oči upriamil na Jamieho, otvoril ústa, akoby chcel prehovoriť.

Šabľa sa zablysla v rannom slnku a bubny s posledným zadunením stíchli.

Pozrela som sa na Jamieho; bol biely ako stena, oči dokorán. Kútikom oka som videla rozkolísané lano a slabý odraz trhnutia visiacej kopy oblečenia. Ostrý zápach moču a stolice prenikal dusným ovzduším.

Po mojom druhom boku sa pokojne prizeral Fergus.

„Tak sa zdá, že nakoniec zbadal,“ zašomral s ľútosťou v hlase.

Telo sa mierne pohojdávalo, mŕtvolná váha kmitala ako zátka na retiazke. V dave zaznel zborový povzdych zdesenia a úľavy. Rybáriky zakvákali z rozpálenej oblohy a dusným ovzduším sem prenikali slabé a nejasné zvuky prístavu, no hľadisko bolo ponorené v tichu. Z miesta, kde som stála, som počula nepatrné čľup… čľap… čľup kvapiek, ktoré padali z obesencovej špičky topánky.

Nepoznala som Gavina Hayesa a necítila som za ním nijaký osobný žiaľ, ale aj tak som bola rada, že to bolo rýchle. Kradmo som sa naňho pozrela so zvláštnym vtieravým pocitom. Bol to ten najverejnejší spôsob, ako vykonať ten najintímnejší čin a matne som sa cítila zahanbená tým, že som sa tomu prizerala.

Kat dobre poznal svoje remeslo: žiadne nedôstojné vzpieranie sa, žiadne vypúlené oči ani vystrčený jazyk. Gavinova malá okrúhla hlava sa prudko nakláňala do boku, krk groteskne natiahnutý, ale bezchybne zlomený.

Bola to bezchybná zlomenina vo viacerých smeroch. Kapitán stráží bol s Hayesovou smrťou spokojný, naznačil šabľou, aby k šibenici priviedli ďalšieho. Videla som, ako pohľadom prebehol po vojakovi v červenom kabátci a od zlosti vypúlil oči.

V tej istej chvíli zaznel výkrik a dav sa zvlnil od vzrušenia, ktoré sa rýchlo rozširovalo ďalej. Hlavy sa otáčali, ľudia do seba sácali a usilovali sa, aby videli, či tam vôbec je čo vidieť.

„Ušiel!“

„Tam je!“

„Zastavte ho!“

Bol to ten tretí väzeň, vysoký mladík, ktorý využil moment Gavinovej smrti, aby si zachránil život. Prekĺzol pomedzi stráž, ktorá naňho dávala pozor, ale ktorá nedokázala odolať očareniu šibenicou.

Zbadala som pohyb, záblesk plavých vlasov za stánkom predavača. Aj niektorí vojaci ho uvideli a rozbehli sa tým smerom, ale veľká väčšina uháňala inými smermi a uprostred toho huriavku a zmätku nič nezmohli.

Kapitán vykrikoval, tvár mu sfialovela, ale jeho hlas v tom hurhaji nebolo počuť. Zvyšný väzeň vyzeral omráčene, schmatli ho a rýchlo sácali smerom k nádvoriu väznice, kým sa červenokabátnici narýchlo začali zbierať do radov pod karhavým hlasom ich kapitána.

Jamie ma schytil za pás a strhol z cesty prichádzajúcej vlny ľudí. Dav sa rozostúpil pred oddielom vojakov, ktorý sa zoradil a svižne pochodoval, aby za ponurého a rozzúreného dozoru seržanta prehľadával celú oblasť.

„Najlepšie urobíme, ak nájdeme Iana,“ povedal Jamie a odstrčil skupinu vyburcovaných učňov. Pozrel na Fergusa a mykol hlavou k šibenici a jej poľutovaniahodnému bremenu. „Vypýtaj si telo, dobre? Potom sa stretneme v hostinci U vŕby.“

„Myslíš, že ho chytia?“ opýtala som sa, kým sme sa predierali ubúdajúcim davom a razili si cestu po dláždenej cestičke k mólu obchodníkov.

„Predpokladám. Kam by asi tak šiel?“ Hovoril, akoby ani nebol duchom prítomný a medzi obočím mu bolo vidieť tenkú vrásku. Očividne stále premýšľal nad svojím mŕtvym kamarátom a ten živý chlap ho nezaujímal.

„Mal Hayes nejakú rodinu?“ opýtala som sa. Potriasol hlavou.

„Pýtal som sa ho na to, keď som mu doniesol whisky. Zdalo sa mu, že by ešte mohol žiť jeho brat, ale netušil kde. Jeho brata deportovali hneď po povstaní – do Virgínie, aspoň to si Hayes myslel, ale nepočul o ňom ani pol slova.“

Nebolo nič prekvapujúce na tom, že nepočul; nevoľník nemá žiadne prostriedky, aby sa mu podarilo nadviazať kontakt s príbuzným v Škótsku; iba ak s výnimkou, že jeho zamestnávateľ by bol prístupný a poslal by vo svojom mene nejaký list. A aj keby prístupný bol, bolo nepravdepodobné, že by tento list našiel Gavina Hayesa, ktorý prv, ako na neho prišiel rad a deportovali ho, strávil v ardsmuirskej väznici desať rokov.

„Duncan!“ vykríkol Jamie a vysoký štíhly chlap sa otočil a zdvihol ruku. Točivým spôsobom sa predral davom, jediná ruka sa mu hojdala v širokom oblúku a odháňala okoloidúcich.

„Mac Dubh,“ odvetil a uklonil sa na pozdrav Jamiemu. „Pani Claire.“ Jeho dlhú úzku tvár preťal žiaľ. Aj on bol kedysi s Hayesom a Jamiem väzňom v Ardsmuir. Len vďaka ruke amputovanej pre infekciu krvi ho netransportovali s ostatnými. Nebol spôsobilý, aby ho predali na nútené práce, namiesto toho mu udelili milosť a oslobodili ho, aby umrel hladom – až kým ho Jamie nevyhľadal.

„Odpočívaj v pokoji, Gavin,“ povedal Duncan a ponuro potriasol hlavou.

Jamie mu na to zamrmlal niečo v gaelčine a prežehnal sa. Potom sa narovnal a s viditeľnou snahou striasol zo seba trápenie celého dňa.

„Veru tak. Musím ísť do prístavu a zariadiť Ianovu plavbu domov a potom porozmýšľame, ako pochováme Gavina. Ale najprv to musím vybaviť s chlapcom.“

Predierali sme sa davom k prístavu, pretláčali sme sa medzi hlúčikmi znepokojených klebetníkov, vyhýbali sa povozom a káram, ktoré prichádzali a prechádzali cez tlačenicu s neohrabanou nevšímavosťou.

Z druhého konca móla rýchlo pochodoval šík červenoodetých vojakov, rozdeľovali zástup, ako keď nakvapkáte ocot na majonézu. Slnko sa odrážalo od špičiek bajonetov a rytmus ich pochodovania znel v hluku davu ako tlmené bubnovanie. Dokonca i valiace sa vozíky a káry ihneď zastali, aby im uvoľnili cestu.

„Dávaj si pozor na vrecko, Sassenach,“ zamrmlal mi Jamie do ucha a viedol ma cez úzky priechod medzi otrokyňou s turbanom na hlave, ktorá držala za ruky dve malé deti, a pouličným kazateľom, ktorý sa týčil na debni. Kázal o hriechu a pokání, ale v tom hluku mu bolo rozumieť nanajvýš tak jedno slovo z troch.

„Zašila som si ho,“ ubezpečila som ho, ale napriek tomu som sa natiahla a dotkla sa tej neveľkej záťaže, ktorá sa pohojdávala na mojom stehne. „A čo tvoje?“

Uškrnul sa, posunul si klobúk väčšmi dopredu a tmavomodrý pohľad prižmúril oproti silnému slnku.

„Je tam, kde by som mal svoju kapsu, keby som nejakú mal. Pokiaľ sa nestretnem s dlhoprstou pobehlicou, som v pohode.“

Pozrela som na mierne vydutý predok jeho nohavíc a potom naňho. Vysoký, so širokými ramenami, s odvážnymi jasnými črtami a pyšným postojom horala priťahoval pohľad každej ženy, okolo ktorej prešiel, dokonca i keď jeho ryšavé vlasy zakrýval striedmy modrý trojrohý klobúk. Nohavice, ktoré mal požičané, mu boli priúzke a vôbec neprispievali k tomu, aby odpútali pozornosť od všeobecného dojmu z neho – dojmu, ktorý, navyše, znásoboval fakt, že on sám ho úplne ignoroval.

„Ty si chodiaca návnada pre pobehlice,“ odvetila som. „Drž sa mňa; ja ťa ochránim.“

Rozosmial sa a chytil ma za ruku, keď sme sa vynorili na malom voľnom priestranstve.

„Ian!“ zakričal, lebo si všimol svojho synovca, ktorý trčal ponad hlavy zástupu. Po chvíli sa vysoký šľachovitý mladík predral davom, odhŕňal si z očí chumáč hnedých vlasov a zoširoka sa uškŕňal.

„Už som sa bál, že ťa nikdy nenájdem, strýko!“ skríkol. „Veď je tu viac ľudí ako na námestí Lawnmarket v Edinburghu!“ Rukávom kabáta si utrel úzku dobrosrdečnú tvár a na líci mu zostal špinavý pruh.

Jamie si podozrievavo premeral synovca.

„Ian, na človeka, ktorý práve videl umrieť človeka, vyzeráš neprístojne naradostený.“

Ian narýchlo prehodnotil svoj výraz a pokúsil sa o primeranú vážnosť.

„Och, nie, strýko Jamie,“ odvetil. „Popravu som nevidel.“ Duncan nadvihol obočie a Ian sa mierne začervenal. „Ja – ja som sa nebál pozerať sa na to. Lenže… mal som niečo iné na práci.“

Jamie sa pousmial a potľapkal synovca po chrbte.

„Netráp sa, Ian, ja by som sa na to tiež nepozeral, lenže Gavin bol mojím blízkym priateľom.“

„Viem, strýko. Je mi to ľúto.“ V chlapcových veľkých hnedých očiach, jedinej časti tváre, ktorá v sebe niesla náznak krásy, sa zablysla ľútosť. Pozrel na mňa. „Bolo to hrozné, teta?“

„Áno,“ odvetila som. „Ale už je za tým.“ Vytiahla som si zo záňadria vlhkú vreckovku a postavila sa na špičky, aby som mu utrela z líca šmuhu.

Duncan Innes žalostne potriasol hlavou. „Úbohý Gavin. No aj tak je to rýchlejšia smrť ako vyhladovanie a jemu už nič iné nezostávalo.“

„Poďme,“ prerušil ho Jamie, lebo nemal chuť strácať čas márnym lamentovaním. „Bonnie Mary by mala byť na najvzdialenejšom konci móla.“ Videla som, že sa Ian pozrel na Jamieho a narovnal sa, akoby chcel niečo povedať, ale Jamie sa už otočil k prístavu a predieral sa davom. Ian sa na mňa pozrel, pokrčil plecami a ponúkol mi ruku.

Nasledovali sme Jamieho poza skladiská, ktoré lemovali prístav, uhýnali sa námorníkom, nakladačom, otrokom, cestujúcim, zákazníkom a obchodníkom všetkého druhu. Charleston mal veľké nákladné prístavisko a obchod tu prekvital s niekoľkými stovkami lodí, ktoré sem v sezóne smerovali z Európy.

Bonnie Mary patrila známemu Jamieho bratranca Jareda Frasera, ktorý sa usadil vo Francúzsku, aby zbohatol na obchodovaní s vínom, a darilo sa mu vynikajúco. Ak budeme mať šťastie, podarí sa nám v mene Jareda presvedčiť kapitána Bonnie Mary, aby zobral Iana so sebou do Edinburghu a dovolil mu odpracovať si cestu ako plavčík.

Ian nebol z tejto vyhliadky nadšený, ale Jamie nemienil ustúpiť a v čo najkratšom čase chcel nalodiť svojho synovca bažiaceho po dobrodružstve na cestu späť do Škótska. Vzhľadom na toto – aj na správu o prítomnosti Bonnie Mary v Charlestone – sme pricestovali z Georgie, kde sme pred dvomi mesiacmi, náhodou, po prvý raz vstúpili na americkú pôdu.

Keď sme prechádzali okolo krčmy, z dverí vyšla strapatá čašníčka s misou pomyjí v rukách. Všimla si Jamieho a postavila sa, misu si opierala o bedro, zaliečavo sa naňho pozerala a špúlila pery. Jamie okolo nej prešiel bez povšimnutia a sústredil sa na svoj cieľ. Trhla hlavou, vyliala pomyje prasaťu, ktoré sa ponevieralo pri schodoch, a vrazila späť dovnútra.

Zastavil, zatienil si oči, aby si poprezeral týčiace sa sťažne lodí, a ja som sa postavila zaňho. Neprítomne sa poťahal za nohavice, trochu si ich uvoľnil a ja som ho chytila za ruku.

„Rodinné drahokamy sú v bezpečí?“ zamrmlala som.

„Trochu nepohodlné, ale v bezpečí,“ ubezpečoval ma. Poťahal za šnúrky na rázporku a kyslo sa zatváril. „Hádam by som lepšie urobil, keby som ich schoval v zadku.“

„Radšej ty ako ja,“ odvetila som s úsmevom. „Ja by som, naopak, riskla krádež.“

Čo sa rodinných drahokamov týka, bolo to takto. Stroskotali sme pri pobreží Georgie, kde nás zavial hurikán. Boli sme premočení, otrhaní a ožobráčení – ostalo nám len za hrsť drahocenných kameňov.

Len som dúfala, že kapitán Bonnie Mary mal o Jaredovi Fraserovi vysokú mienku a Iana ako plavčíka prijme, pretože ak nie, začneme mať s plavbou trocha problém.

Čisto teoreticky, Jamieho peňaženka a moje vrecko obsahovali značné bohatstvo. Prakticky to bolo tak, že napriek hodnote, akú tie drahokamy mali, nám boli nanič ako hocijaké kamienky z pláže. Kým drahokamy predstavovali jednoduchý a kompaktný spôsob, ako prenášať majetok, problém nastal, keď ste ich chceli opäť zameniť za peniaze.

Väčšina obchodov v južných kolóniách sa uskutočňovala na základe bártrového obchodu – zvyšné obchody sa realizovali výmenou potvrdeniek a zmeniek, ktoré sa zapísali na vplyvného obchodníka alebo bankára. V Georgii však bola o bohatých bankárov núdza a tých, ktorí by si chceli zmraziť kapitál v drahokamoch, ešte menej. Prosperujúci hospodár s ryžou, pri ktorom sme v Savannah bývali, nás uistil, že aj on sám má horko-ťažko dve libry šterlingov v hotovosti – vskutku, v celej kolónii možno nebolo ani len desať libier v zlate a striebre.

Rovnako ako nebola šanca predať jeden z drahokamov v nekonečných pláňach soľných bažín a borovicových lesov, popri ktorých sme prechádzali cestou na sever. Charleston bolo prvé mesto akej-takej veľkosti, kde pôsobili obchodníci a bankári, ktorí by nám mohli pomôcť speňažiť časť nášho zmrazeného kapitálu.

V Charlestone by v lete aj tak nič nevydržalo zmrazené, zapochybovala som. Do výstrihu mi tiekli pramienky potu, ľanový živôtik mi celkom zvlhol a lepil sa na kožu. Dokonca i v blízkosti prístavu nebolo v tejto časti dňa nijakého vánku a pachy horúcej smoly, zdochnutých rýb a upotených remeselníkov ma takmer premohli.

Napriek protestom pána a pani Olivierovcov, milých ľudí, ktorí nás prijali, keď sme stroskotali s loďou prakticky pred ich dverami, Jamie trval na tom, že im jeden z drahokamov darujeme z vďaky za ich dobročinnosť. Za to nám poskytli voz, dva kone, čisté oblečenie a jedlo na cestu na sever a malý obnos peňazí.

Z tejto sumy zostalo v mojom vrecku šesť šilingov a tri pence, čo predstavovalo súhrn nášho použiteľného bohatstva.

„Tadiaľto, strýko Jamie,“ povedal Ian, otočil sa a horlivo pokynul svojmu strýkovi. „Chcem ti niečo ukázať.“

„Čo je to?“ opýtal sa Jamie a predieral sa tlačenicou spotených otrokov, ktorí nakladali prašné bloky suchého indiga do ukotvenej nákladnej lode. „A ako si k tomu vôbec prišiel, nech už je to čokoľvek? Veď nemáš peniaze.“

„Nie, vyhral som to. V kockách.“ Ianov hlas sa vzniesol k nám, telo mu nebolo vidieť, keď obchádzal povoz s kukuricou.

„V kockách! Ian, pre milosrdenstvo Božie, nemôžeš hazardovať, keď nemáš ani deravý groš!“ Jamie ma držal za ruku a predieral sa zástupom, aby dostihol svojho synovca.

„Veď ty to robíš stále, strýko Jamie,“ poznamenal chlapec a zastal, aby nás počkal. „V každom hostinci a krčme, kde sme boli.“

„Dobrý Bože! Ian, ale to sú karty, nie kocky! Viem, čo robím!“

„Veď aj ja,“ nafúkane odvetil Ian. „Vyhral som, či nie?“

Jamie prevrátil oči k nebu, akoby prosil o trpezlivosť.

„Ian, som šťastný, že ideš domov skôr, ako ti niekto nabije papuľu. Sľúb mi, že nebudeš hrať s námorníkmi, hej? Na lodi sa im nemáš kde skryť.“

Ian mu už nevenoval pozornosť. Podišiel k polozrúcanému stĺpu, okolo ktorého bolo omotané lano. Tam zastal, otočil sa k nám tvárou a ukazoval na predmet pri svojich nohách.

„Vidíte? Je to pes,“ pyšne vyhlásil Ian.

Rýchlo som ukročila za Jamieho a schytila ho za ruku.

„Ian,“ vyhŕkla som, „to nie je pes. To je vlk. A prekliato veľký vlk a mal by si sa od neho pratať, ak nechceš, aby si pochutnal na tvojom zadku.“

Koniec ukážky