Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Jedlovský učiteľ

Mikuláš Štefan Ferienčík

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Miriam Mládková, Viera Studeničová, Alžbete Kollárová, Katarína Šusteková, Robert Zvonár, Pavol Tóth, Jana Radová, Bohumil Kosa, Anna Klobušická

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0233-3

Pôvodná publikácia

Mikuláš Štefan Ferienčík. Jedlovský učiteľ. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1962. 368 s. Jozef Gazdík zostavil výber a edične pripravil. Andrej Mráz napísal štúdiu. Jozef Nižňanský, zodpovedný redaktor publikácie.

(Úvod)

Povesť zo života Slovákov

Často tichá pastuchova chyžka

více může pro vlast dělati,

nežli tábor, z něhož válčil Žižka.

     Slávy dcera

Považie, rýdzi kraj slovenský, neprajnou cudzotou nepoškvrnený! V údoliach tvojich panovala mocná ruka Matúša Trenčianskeho, hrdinského pána Váhu i Hrona; z pyšného Trenčína rozletovali sa rozkazy jeho, kraje tvoje k životu volajúce, k životu hodnému teba a národa tvojho. V utešených krajoch tvojich rozvinovali silu svoju pluky Jiskrove a v pevných hradoch tvojich za dlhé časy ozýval sa hrdinský štrngot zbrane. Kde sú tie časy, časy tvojej slávy? Kam podeli sa krásne a slávne dni slávy tvojej? Zašli v kraje večnosti, ako haluz vŕbová, odorvaná z kmeňa svojho a zachytená strmými lunami rozpeneného Váhu, uteká z rodných krajov považských v siné koryto slovanského Dunaja; tam nesie sa vlnami jeho a prejdúc bohatú, utešenú kolísku Slovanstva, v Čiernom mori hynie bez znaku a pamiatky, len na rodnom kmeni ostane znak, že tam kedysi vyrástla táto haluz.

Považie slovenské! Čo sa stalo s tebou? Štrngot zbrane utíchol, nedobytné hrady a zámky tvoje valia sa v rumy, a len pltník krivánsky na plti svojej popod zrúcaniny, svedkov týchto dávnej slávy tvojej, veslujúc a s lunami rozjedovaného Váhu bojujúc, spomína časy, časy tvojej slávy a o plť jeho udierajúce vlny šepotajú mu deje, ktoré rozpriadali sa na lúčinách tvojich a v hradoch, postavených na vysokých bralách tvojich. Ale spomienka v mysli pltníka príhodného miesta nenachodí, on, príduc do Dunaja, zabúda povesti tvoje, a tak ako krivánske vody Váhu tvojho tratia sa vo vodách dunajských.

Aká to zmena na krásnom Považí slovenskom? Rumy hradov slávnych ešte pevne stoja, bárs vystavené víchrom a búram, hroziacim im záhubou, vzdorujú nápadu a nesú pyšné čelá múrov svojich k nebu, ale čas rúca piesok za pieskom, kameň za kameňom z hradieb dolu do priepasti hlbokej a niet ruky, čo by chránila pamiatky slávne pred úplnou záhubou. I príde čas a márne bude hľadať tvor-človek znaky hradov považských.

S behom časov do večnosti nekonečnej menia sa i záujmy, náhľady a túžby človeka. Obyvatelia pyšných hradov, ktoré mocným nepriateľom vzdorovali, opustiac sídla slávnych dedov svojich, zišli do dolín medzi ľud svoj, tu stavali stánky svoje.

Darmo by si hľadal výbojachtivých hrdinov, strach a hrúzu do okolia nesúcich, pamiatka ich pochovaná je v rumoch zámkov.

S premenou obydlia zmenil sa i život. Hluk na výšinách umĺkol; tam, kde mocní, strašliví vladári hospodárili, usadili sa teraz noc milujúce sovy a iné dravé vtáctvo. Tam, kde kedysi rozpriadali sa deje a osudy stolíc, okolia, ba krajín, hniezdi divá zver a len zvedavý cestovateľ alebo poľovník časom navštívi tieto zrúcaniny. Tak hynie sláva sveta! Ale zato hrady tie boli, sú a zostanú svedkom slávy tvojej, utešené Považie, a Slovák s hrdosťou spomínať bude i v pozdných storočiach slávu tvoju: Matúša Trenčianskeho! A pamiatka dejov a udalostí tvojich, slovenské Považie, zaznačená stojí v dejinách národa tvojho!

Neprichodí nám do dávnej minulosti zabiehať, časy naše sú plné obrazov, núkajúcich nás k opisu. Život náš plný je výjavov hodných zaznačenia; z ničoty, z poníženia, zo zabudnutia rodí, dvíha a hýbe sa k novému životu národ slovenský! Stopujme deje preporodenia jeho a duch náš nájde útechu, rozkoš, zábavu, nájde poučenie.

I

Od hlavnej doliny považskej k susedným hraniciam tiahne sa úzka, medzi dvoma haluzami hraničných nebotyčných vrchov stisnutá dolina. Temená vrchov pýšia sa nebotyčnými štíhlymi jedľami, krásnym smrekom, bielolícou brezou; po úbočiach zelená sa, kvitne a ovocím hrdí sa lieština, hloh, tŕň, šípy a iné krovia. Bystronohá koza hojnú pašu tu nachodí a mladí pastieri bavia čas zbieraním jahôd, malín a orieškov.

Korytom svojím, obrasteným tmavou jelšou, veselou vŕbou a zelenou pažiťou, letí strmým skokom bystrý potok, so sebou berúc drobné kamenia, veľké preskakujúc. Bystrý pstruh šplehotá sa vo vodách jeho a ako strela preletuje strmé vodopády.

Potokom diaľ do doliny vedie cesta, matka príroda ju vysypala a beh potoka určoval jej ťah. Dolina šíri a podobá sa krásnej záhrade. Okolo potoka zelené lúčiny, na výšinách pilnosťou Slováka posiate role a vstred doliny dedina.

Dedina malá, neveľká, nemajúca ani sto domov. Domy tie opisovať nechcem, poznáte ich, Slováci, z vlastnej skúsenosti, sú ony viac koliby ako domy, z dreva neokresaného stavané, majúce miesto oblokov malé, i to často miesto skla drevom alebo handrami zapchaté diery, ktoré v rovnej miere s cestou stoja. Blesk slnca do chýž akživ nepríde a zdravé čerstvé povetrie sa ta nedostane.

Ale nie všetky domy v dedinke sú takéto.

Uprostred dediny nad potokom stojí z kameňa vystavaný dom. Zo strechy visí jedľová viecha a v nej roztlčená, dažďovou vodou nabratá sklenica. Obloky na dome dosť veľké.

Chyža priestranná, pravda, tiež málo znajúca o čistote. Latkami oddelený kút hneď odo dverí, a v ňom sedí úslužný krčmár, nápoje hosťom svojim ochotne merajúci Izák.

Za dlhým stolom sedia hospodári. Na stole pred nimi plné, poloplné i prázdne sklenice a poháriky.

„Veru, sused Tomáš, nech hovorí, kto čo chce, ale za predošlého krčmára nikdy sme nemali takého nápoja, ako ho Izák máva.“

„Pravdu máte, richtárko,“ odpovie oslovený, „ale aj nemal takého odbytu, aký má Izák; už ten veru dobre môže nájom platiť.“

„Ale je aj veľký, veď že ešte raz toľko platí, ako ten predošlý. A už ten dosť platil. Len skade tie peniaze berie?“

„Hm, skade! Nielen všetok náš zárobok, ale aj náš majetok ide k nemu. Nie on, ale my to platíme!“

„Pravdaže my! Už ty chceš byť vždy rozumnejší od druhých! My mu len za nápoj platíme, on ho tiež darmo nedostane!“

„Ja vám zase len to poviem, že si ten Izák dobre rozmyslel, keď nám túto svetlicu ponúkol, aby sme tu súdievali. Lebo veru keď do súdu zasadneme, utŕži sa ono len voľačo.“

„Tak je, tak, pán prísažný, no a ani richtár, ani obec pritom škodu netrpí. Občania, čo sa pravotia, nesú obyčajne trovy.“

„Veď veru dnešný váš súd ma už viac stojí, ako som vyhral. Mohol som radšej Martinovi dlžobu odpustiť.“

„Ale, Jano, či ty nikdy nebudeš spokojný? Hľaďže, tak ma dopáliš, že ti ani štyri holby nepostačia! Zato, že si sa opovážil odvrávať, ešte dve holby dáš naliať!“

„Ale ja, richtár? Z toho nič nebude! Veď už groša nemám na svojom bydle, všetko ste mi prepili.“

„Veď ti Izák počká, kým budeš mať; všakver, Izáčko?“

„Ako môžem dávať na kriedu, pán prísažný? Pán žiada árendu a keď hostia neplatia, kde ja mám vziať?“ ozval sa Izák.

„Ej, veď vám my neujdeme, panebože! Máme, chvalabohu, domy, úrek, veď báť sa o nás nepotrebujete.“

„Hjaj, ťažko je to s tými úrekmi. To dlhé pravoty, a ja aby vždy hotový groš mal!“

„Veď vy tých dosť máte!“

„Kde by ich vzal? Veď mám na tisíce medzi ľuďmi. Zajtra chcem pána richtára prosiť, aby mi dal dlhy vyberať!“

„Len príďte!“

Nechajme poctivú vrchnosť obce Jedlovej v zamestnaní úradnom. Spôsob jej súdov a správy aj tak nemá veľkej zaujímavosti. Vyjdúc z krčmy, isteže do panského kaštieľa povedú nás naše kroky, lebo v Jedlovej nemáte kde inde sa obrátiť.

Poďme teda do „kaštieľa“.

Je to obyčajný, lenže z kameňa vystavaný, bielo omazaný a dobrou strechou pokrytý dom. Proti ceste, ktorá brehom potoka hore dedinkou viedla, päť veľkých oblokov. Pred domom neveľká, latkami ohradená kvetná záhradka, v jej strede košatá lipa a okolo tejto drevené sedadlá. Priestranný, čistý, stromami vysadený dvor, chodníky i cesta drobným pieskom vysypané.

V dome tomto sídli dedičný vladár dediny, pán celého imania, voľakedy i slobodný vladár nad životmi. Ostatné obyvateľstvo sú jeho biedni, mizerní, pilní a ochotní poddaní.

Ťažko je dostať sa nepovolanému do panských svetlíc. Nie sme takí šťastní, že by sme boli v priateľstve s pánom kaštieľa, prichodí nám len zastaviť sa v chyžke, susediacej s kuchyňou.

Chyžka táto, do ktorej vstupujeme, nie je veľká, ale predsa dosť priestranná, svetlá, výhľad z nej do veľkej, kaštieľ obtáčajúcej záhrady utešený; čistota je tu doma a poriadok prekvapuje príchodzieho.

Chyžka táto je obydlie Ruženky, ktorá v panskom dome pod významným menom kľučiarky vedie dozor nad domácim hospodárstvom a koná spolu aj službu kuchárky. Zemský pán je neženatý, prinútený teda zveriť povinnosti tieto cudzej osobe.

Ružena, ktorá sa práve pilne zaoberá šitím, je asi devätnásťročná panna. Vlasy svetlogaštanovej farby v mohutných pletencoch obtáčajú jej hlavu. Okrúhlastá, biela ako novopadlý sneh tvár a dvoje akoby rannou zorou sfarbených líc. Malé, červenými jahodami obtočené ústa, krásny, ale predsa málo zatupený noštek zaujíma svojou nepravidelnosťou. Čierne ako noc oči, ohradené dlhými čiernymi mihalnicami, ligotajú sa v lesku nevinnosti. Vysoké, ako jarné slnko jasné čelo, a predsa tie stále usadené mračná dostatočne svedčia, že okúsila majiteľka jeho dosiaľ už mnoho nepríjemností sveta tohto. Zahrúžená do práce svojej zdá sa naoko, akoby okrem práce inej myšlienky nemala.

Odložiac prácu nabok — veď jej v nej už mrkanie prekáža — vstane, a teraz možno obdivovať jej ušľachtilú postavu. Stredná výška, živôtik tenulinký, ruka malá biela, všade zaokrúhlená. Na bielom — ako len to mlieko — hrdle tenká šnúročka, na ktorej kríž Ukrižovaného, ukrytý v „najkrajšom okolí tela“.

Dakto ide, klope na dvere.

„Ďalej,“ hovoria utešené ústa.

Dnu vstúpi mladý muž. Ružena hľadí naňho zadivená, hľadí a beží s rozpätým náručím k nemu:

„Bohdan, si to ty, alebo duch tvoj?“

„Ja som to, ja, drahá Ružena!“ a tisol k srdcu svojmu krásnu pannu.

Nastalo mlčanie. Oko v oku utkvelo, ústa mlčia, ale zrak, ale klopanie sŕdc zreteľne hovorí. Načo by im boli slová, keď srdcia pohľadom jedným javia bytujúce v nich city.

Bohdan v náručí svojom objatú drží Ruženu a s nevýslovnou, na jeho krásnej mužnej tvári jasajúcou radosťou a uspokojením hľadí svetlým svojím okom v plameň jej čierneho oka. Krásna mužská postava, strunistý, silný je Bohdan, asi dvadsaťštyriročný muž, tvár ohorená a v nej vyrytá zreteľne pevnosť a odhodlanosť, oceľová vôľa, neústupnosť. Tieto známky jeho rázu pohľadom na ušľachtilú, prvým ohňom mladosti milovanú devu, ako ľad na žiari slnka topia sa, slabnú, nechávajúc pole radosti, rozkoši, milosti.

„Ja som to, Ružena drahá, ja, tvoj Bohdan!“

„A kde si sa tu vzal, preboha? — Ale poď, sadni si na pohovku ku mne a rozprávaj mi, drahý, lebo vidiac ťa, znám, že si tu, a predsa neprichodí mi veriť v prítomnosť tvoju. Je mi, akoby som snívala pekný, krásny sen. Ale — Bohdan, ty si tu — a ja nesnívam!“

Bohdan sadol si na pohovku k boku krásnej milenky svojej a chytiac jej bielu rúčku, tisol ju vrele k srdcu svojmu.

„Nesnívaš, drahá moja! Skutočne pravda je to, že som tu. Divné sú riadenia božie, ale jeho svätá vôľa je, aby dovedna zišlo sa dvoje rozlúčených, roztrhnutých a predsa v súcite, v nevinnej láske jedno druhému žijúcich sŕdc. Ruka Hospodinova viedla kroky moje do krajov týchto, šiel som, hoci ani len tušenie mi nehovorilo, že teba tu nájdem.“

„Bohdan, prosím ťa, rozprávaj mi, ako si sa dostal sem, čo tu robíš, čo robí, ako sa má tvoj otec, bratia tvoji?“

Ako keď peristé oblaky zatiahnu slnko, tak mračná preleteli čelom Bohdanovým, rukou svojou prebehol si cez tvár, akoby chcel mračná tie odohnať.

„Žalostná bude rozprávka moja, a neviem, či by nebolo lepšie, keby som o tom radšej mlčal.“

„Ty znáš, čo ti je lepšie, urob, ako vôľa tvoja. Keď nemáš dôvery ku mne — mlč.“

„Nie je to nedostatok dôvery, duša moja, pre ktorú mlčať by som chcel, je to skôr ľútosť nad sebou a tebou. Načo ti vyprávať žiale a bôle, ktoré dosť, že mňa tlačia?“