Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Povesti (ukážka)

Jiří Polívka

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Dušan Kroliak, Bohumil Kosa, Zuzana Berešíková, Monika Kralovičová, Miroslava Lendacká

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0192-3

Pôvodná publikácia

Jiří Polívka. Súpis slovenských rozprávok. Sväzok V. Matica slovenská. Turčiansky Sv. Martin 1931. 525 s.

Bibliografické poznámky

Súpis slovenských rozprávok (Collection de contes slovaques populaires)

Napísal Dr. Jiří Polívka.

Sväzok V.

Vydala Matica slovenská.

V Turčianskom Sv. Martine

Tlačou vlastnou a Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku

1931

Časť VII.

Povesti (Číslo 148 — 184)

Récits diverses (No 148 — 184)

Poznámka Zlatého fondu SME: číslovanie sme zachovali podľa pôvodnej publikácie.

148. Povesti o pokolení obrov pred človekom

1. B. Němcová II, str. 199, podáva verziu „Hrádek hornolehotský I.“.

Za dávnych čias sídlili na Hrádku obrovia: deväť rokov ich matka nosila v živote a deväť rokov nadájala. Mužskí sa menovali samosyni, dcérky samoduočky. Taká samoduočka videla prvý raz orajúcich ľudí, priniesla jedného i s pluhom a volmi v zástere k otcovi; ten sa jej zasmial a vysvetlil jej, že tam, kde ryjú, v lete vyrastie chlieb. Samoduočka sedliaka zasa odniesla a pomáhala potom ľuďom rúbať les. Tí obrovia boli vraj zahnaní od psohlavcov.

2. Táto rozprávka bola predtým odtlačená v Památkach arch. a míst. III, 27. Niet tu úvodu; vystalo, že obrovia sa menovali samosyni. Pripojená poznámka tiež chýba.

Ďalej je táto rozprávka lokalizovaná na Hradovej v Tisovci, kde boly najdené celé kostry ľudí neobyčajnej veľkosti. Na Hradovej vraj žili obrovia veľmi osožní pre Tisovec. Keď tí obrovia vymreli, Tisovec schudobnel. Na hrade bola i slečna obryňa, a keď bola ešte nerozumným dieťaťom, našla na poli roľníka orajúceho, i sobrala ho i s pluhom a s volmi a priniesla ukázať domov. Rodičia jej kázali roľníka zaniesť zasa nazad, lebo vraj roľník, užitočné stvorenie, orie a seje na chlieb, a keby neoral, nemali by sme chleba. — Pokorný, Z potulek II, 132; Sborník Muz. sl. sp. VII, 32, č. 56.

3. Český Lid VI, 47 — 48, č. 8, má verziu z Bošáckej doliny. V rukopisnej sbierke Holubyho je označená rozprávačka: Anna Zamec-Gelová.

Nad Zemanským Podhradím je hon „Sedliščá“ zvaný. Tam sa podľa podania vyorávaly staré železá a črepy, ktoré vraj pochádzaly od obrov, ktorí kedysi vraj sídlili na Hradiskách.

Raz oral sedliak na Sedliščiach a prišla k nemu obrovská žena a žiadala ho požičať jej pluh, aby si i svoju záhradku preorala. Sedliak sa vyhováral, že pluh je pre ňu slabý, volky by ho neutiahly na vrch, a on sám že už je bez vlády. Žena však vzala sedliaka i s pluhom a s volky do svojej zástery a odniesla na Hradiská. Tam sedliaka s pluhom a s volky složila na zem. Keď sa sedliak divil jej sile, vravela mu: „Vy ste malí ľudia; ale po vás prídu ešte menší, a za týmito ešte menší: tak že štyria budú v peci mlátiť.“ Keď potom sedliak jej záhradu preoral, vzala ho zasa s pluhom a s volky do zástery a bez ublíženia doniesla nazad na jeho pole na Sedliščá.

Srovn. Dähnhardt, Natursagen I, 242; Kolberg ,Chełmskie‘ II, 160; Etn. Zbir. V, 94, XIII, č. 213 — 215, 431; Šuchevyč, Huculščyna V, 14, č. 9, 16, č. 12; Bulašev 141; Wisła XIV, 775; Bessaraba, Mater. etnogr. sedlec. 136; Mater. etnograf. Grodn. II, 362, č. 7; Federowski, Białorus. I, 201, č. 783 — 789; Živ. Starina X, str. 200; Zbor. za nar. živ. juž. Sl. VII, 263, XIX, 120; Karadžić IV, 47; Rev. des trad. pop. XIII, 529 (rumun.); Bosan Vila II, 78; Čas. za zgodov. i narodop. VIII, 61, č. 61; Hauffen Gottschee 92; Graber, VS Körnten 49, č. 56, 7, str. 60, č. 67; Schwartz, S. Brandenburg 136, č. 8; Benningsen, Legendy centr. Aziji 13, č. 10., rozobrala Valerie Höttges, Die Sage vom Reisenspielzeug, Jena 1931.

4. Dobšinský, Obyčaje, 117 — 118, č. 25, a Pokorný, Z potulek II, 49, Sborník Muz. sl. sp. VII, 101 — 102, majú túto verziu:

Raz vydali sa študenti do Tatier spočítať všetky vrchy. Čím viac chodili, tým viacej sa miatli v počte. Napokon sa rozhodli vrátiť sa. Políhali si na peknom zelenom mieste pred jaskyňou hlavami dohromady, telom do obvodu kruhu a zaspali; len najmladší nespal. Tu vystúpila z jaskyne obrovská žena, spraskla rukami, až sa Tatry ozvaly, a vravela, že takého zvieraťa, hoci pochodila všetkých 999 vrchov Tatier, ešte nevidela, a odišla pre muža, aby sa podíval. Študenti však nedočkali ozrutu muža, ale utekali domov, radi, že im ozruta povedala počet vrchov.

Zoslabené v rukopisnej sbierke F. Šujanského, str. 8.

Podobne v srbskej povesti z Hercegoviny (Srbsko-dalmat. magazin XXVI, 62) povedaly víly, keď uvidely dvoch chlapov, ktorí svoje nohy složili a hlavy mali každý na opačnej strane: „Ako že Velež, najvyšší vrch v Hercegovine medzi Mostarom a Nevesiní, má 377 vrcholcov, nevideli sme ešte nikdy jedno telo a dve hlavy.“

Podobné výroky nadľudských bytností sú hojné v povestiach o podhodencovi (odmienčaťu). Srovn. Anm. KHM Grímm I, 369; J. Kopáč, Zvěsti z Horácka, 52, č. 7, 12; str, 61, 62; Kelemina, 221 č. 155, 272; Sb. nar. umotvor. IV, 113, č. 11; XXXVIII, Arnaudov, Folklorni prinosi, 47.

149. Povesti bájeslovné

A) Kovlad a Runa

1. B. Němcová II, str. 196 (Kraje a lesy na Zvolensku, 1859), má verziu „Kovlad a Runa“.

Baníkom ktosi kradol jedlo. Chytili napokon ženu, ktorá mala také veľké prsníky, že ich mohla prehodiť cez plecia a nadájať dieťa, ktoré niesla na chrbte. Sviazali ju a hodili do potoka Vajskovej. Vodou bola zanesená až ku Kremnici a tam ju ľudia osvobodili. To bola Runa, čoho sa dotkla, to pozlátila; od tých čias zmizlo bohatstvo z Vajskovej a Kremnica zbohatla. Po vyhnaní z Vajskovej počuť bolo nárek: „Runa, deti ti plačú,“ a to vraj ju hľadal jej muž. Keď vietor silnejšie duje, hovoria ľudia, že Runa plače, a dievčatá, idúce od hôr, volajú: „Runa, Runa, daj nám zlata plné suna.“

Verzia bola ešte reprodukovaná v Sborníku Muz. slov. spol. VI, 28.

Ešte v r. 1873 rozprával S. Chalupka J. L. Píčovi povesť o zlatej Rune, „jak ji lid hornický vypravuje“, ako uvádza vo svojej posmrtnej spomienke na slovenského básnika v Nár. Listoch 1883, č. 139.

2. V Sborníku Muzeálnej slovenskej spoločnosti V, 145, č. 11, je táto verzia:

Kamennú bránu v Stracenom (Gemer. stolica) Lútkovia na piaď vysokí, na počesť svojmu kráľovi (Kovladovi), keď sa ženil, ozdobili kvetmi a ratolesťami, pozlátili a vyložili drahými kameňmi, aby dlho a šťastne žil. Vtedy bol Hron bohatý na zlaté a strieborné bane, ovocie sa darilo, obilia bola hojnosť a ľud bol zámožný. Dieťa kráľovo, sverené varovkyni z Telgárta, uniesol Červený zloduch, ktorý závidel požehnanie na poliach a v baniach, šťastie, ktoré so sebou niesol kráľovič. Kráľ Lútkov vytiahol proti Červenému zloduchovi, ale bol porazený a musel opustiť Hron a vysťahovať sa inde. Odtedy Hron schudobnel, na poliach sotva sa urodí ovos, na lúkach malá tráva, v baniach zostala len železná ruda. Kamenná brána však dosiaľ stojí.

Ľ. Reusz čerpal túto povesť z maďarskej sbierky M. Tompu z r. 1846; nie je akiste čisto slovenská.

B) Škriatok

1. J. Ľ. Holuby zaznačil v Slov. Pohľadoch XII, 36, verziu z Bošáckej doliny.

Kto chce mať škriatka, nesmie sa deväť dní umývať, česať a modliť, deviateho dňa musí preliezť zadkom deväť prielazov v plote. Tam ho škriatok čaká; keď mu zapíše človek dušu svoju alebo dušu svojho dieťaťa ešte nenarodeného, splní všetky želania. Škriatok chodí po dome vo dne v podobe čiernej sliepky alebo „zašubraného“ kuraťa, v noci lieta v podobe ohnivej reťazi dolu komínom do domu. Kto deväť dní nosí vajce od čiernej sliepky, nečeše sa, nemyje a nemodlí, potom zahrabe vajce na deväť dní do konského hnoja, tomu sa vyliahne škriatok.

2. Český Lid VI, 380, podáva o škriatkovi toto:

Kto nosí prvé vajce čiernej sliepky pod pazuchou po dva týždne, dostane škriatka alebo zmoka; je ako mokré kuriatko, a keď letí do domu, vlečie za sebou ohnivý kruh.

Človek sa ho môže striasť, keď ho zaviaže do červenej šatky a tak položí na ceste do priekopy.

3. Dobšinský, Obyčaje, str. 117, v odseku „Zmok i Zmak“ rozpráva, že sa pridruží k ľuďom v podobe zmoknutého kuraťa, veľmi žerie, prináša zbožie i peniaze, dokiaľ sa nepretrhne. Spúšťa sa v podobe ohnivých reťazí komínom.

3a. V rukopisnej sbierke J. Ľ. Holubyho, str. 106, je toto:

„Stará Mitánková mi rozprávala, že jako dievča sedela raz v Šimárovcách ,na Baďurovci‘ v humne na jar aj s inými deťmi a ženámi, keď z rázu čosi s velikým hrkotom ze zeme vyletelo, jako ohnivá reťaz, aj to tak hrčalo jak reťaz a s velikou rýchlosťou sa to pomedzi stromy hadilo za potok, na malú stranu, až k Adámaťom. Ľudia hovorili: ,To ide škrátek.‘ Keď som jej povedal: ,Kto zná, čo sa vám zazdálo alebo snívalo?,‘ velice tvrdila, že však to nevidela len ona sama, ale všetci, ktorí v tom humne sedeli. — Raz, vraj, videla škrátka v doline neďaleko Chajov v plote, v podobe zmoklého, maľičkého, opiščaného kuraťa; a keď ho chcela zpod plota vziať a k Chajom doniesť, povedali jej ostatní, ktorí s ňou išli: ,Čo ťa po ňom, nechaj ho: to je škrátek!‘“

4. V Slov. Pohľadoch XVII je verzia zo Starej Turej.

Žena našla na ceste kuriatko a priniesla ho domov. Keď sa kurča na peci zohrialo, volalo: „Šak som zadremúškalo, jennák som hapúškalo.“ Žena musela na naliehanie mužovo kura odniesť, kde ho vzala. Potom prišla Cigánka a vravela, že to bol škriatok. Všetko by im bol doniesol, ale museli by mu dávať z každého jedla, ináče by bolo zle s nimi.

5. Z Novohradu je rozprávanie, zaznačené v Slov. Pohľadoch XVI, 251 — 252. Rovnaké je v pozostalosti S. Czamblovej, podľa rozprávania Ďura Benčíka na Uderinej. Czambel odkazuje na vytlačený text.

Zmok je kura, vyliahne sa z najmenšieho slepačieho vajca, ktoré nosí človek pod pazuchou. U koho sa zmok vyliahne, ten ho musí chovať. Z každého jedla mu hodí pod stôl, a to si zmok najde. Nosí všeliniečo gazdovi a vie i hovoriť. Pýta sa vždy, čo má doniesť. Na čom je krížik, to neodnesie. Zdržuje sa v gazdovom vačku. Gazda, ktorý má pri sebe zmoka, má silu, „že aj 100-centový voz prevrhne“. Zmok chodí len v noci a ukáže sa, keď sa naň zavolá, že je „pekný šuhaj;“ ak ho kto nazve zmokom, neukáže sa. Keď zmok letí, „je ako ohnivý pavúz na nebi“, a lietajú z neho iskry. Ak padá hviezda, hovoria na Uderinej, že letí zmok. Má ohnivý chvost. Kde sletí, tam majú zmoka.

Dokiaľ má človek pri sebe zmoka, nemôže umrieť. Je ťažko striasť sa ho. Alebo sa musí tajne oddať inému, alebo sa mu musí dať taká ťarcha, aby sa pretrhol. Ak sa ho človek nezbaví takto, neumrie prv, kým mu na smrteľnej posteli nepodá niekto ruku. Prejde k tomuto. Ak sa nenájde taký, podajú umierajúcemu do ruky metlu a zmok do nej prejde. Metlu potom vyhodia.

6. Z Oravy v sborníku Julia Bonáryho z r. 1909, na str. 110, je toto:

„Škrátok lebo zmok. Vajce ot čiernej sliepki dá sa do nového hrnca, hrnčeka (hrnčok); vloži sa do neho konské lajno, trus ťepli, zozbjerani na krížnej ceste, a to vajce sa do neho vloži a prisipe sa zase tím trusom, a tak zriadené položí sa za pec alebo na iné miesto pokojné, a tam časom má sa s neho viliahnut skrátok, zmok. Tak som to počul.“

7. Podľa záznamu tamže na str. 112 spúšťal sa v Žarnovici škriatok komínom ako rozžhavená metla o polnoci k pekárke. Tá mala pre neho stále pripravenú kašu, uvarenú v mlieku. Škriatok jej nosil bohatstvo. Podľa inej povesti (tamže na str. 112), keď má ženská škriatka, „že on jej je muž“, a ak ho má mužský, „že mu je žena a spolu žijú“. Že mu nepodávajú nič iného, iba žltú kašu, ktorá má byť na peci prichystaná, ak príde do domu.

Takého zmoka mal vraj klobučník Galanda v Kremnici, vídavali ho pod stolom sedávať na stoličke, že to bolo „takové ošarpané kura černé“. Po jeho smrti vážili vraj bankovky a peniaze zlaté, strieborné a medené merali mericou.

8. Český Lid XII, 474, č. 1, má verziu z Bošáckej doliny.

V rukopise J. Ľ. Holubyho, str. 274, zaznamenaný je rozprávač Adam Ochodnický.

Paholok nemohol sa striasť škriatka, až ho raz zakrútil do kabáta a s ním ho predal Židovi. Žid niesol si ranec domov, šťastlivý, že lacno nakúpil. Keď bol v šírom poli, zavolal škriatok z noše: „Abrahámko, už som tvoj, a ty môj!“ Žid sa obzeral, a keď nikoho nevidel, dostal strach, a keď po druhý raz počul to isté, rozbehol sa k Váhu nošu v ňom utopiť. Dal sa potom bežať, čo mu nohy stačily, ale škriatok bol mu už v pätách, a keď Žid celý zadychčaný dobehol domov, sedel už tam za pecou škriatok a smial sa mu: „Abrahámko, ale sme utekali.“ Žid nemohol sa škriatka striasť až do smrti.

9. V rukopisnej sbierke J. Ľ. Holubyho, na str. 113, je poznamenané:

„19. apr. 1896 dostal som z Podhradia vyliahnuté kuriatko, ktoré má dve krýdelká a 4 úplne vyvinuté, jednak veliké nohy; pod hrdlom mu visí ešte kus žĺtka, ale hlava je u vrchu natrhnutá, čo bezpochyby kočka urobila. Keď som to jednej babke rozprával, povedala mi: „To je Macej!“ t. j. z vajca na Mateja sneseného vyliahnuté kura; lebo ľud hovorí, že z vajec na den Mateja snesených monstrá sa liahnú. Kuriatko dal som do špiritusu.“

Srovn. Polívka, „O hospodáříčkovi“, Národop. Věst. IX, 73; Polívka, „Die Entstehung eines dienstbaren Kobolds aus einem Ei“, Zs. d. Vereins f. VKunde 1918; str. 41; Vyhlídal, Pohádky a pověsti z Hané, str. 42 „Kubíček“.

C) Zmok

1. Taschenbuch für vaterländische Geschichte X (1829), str, 264 — 266, č. 103, má túto verziu:

Pod Rákošom ležal v daždivom čase zmok v podobe veľkého a lesklého kuraťa v blate na ulici a pišťal, ako by umieral. Videla to gazdiná, sľutovala sa nad ním a vzala ho do domu a dala na pec. Kura prišlo k sebe, točilo krkom na všetky strany, a keď uvidelo na peci hrniec s kyslou repou, vyskočilo na okraj hrnca a spievalo: „Rüben, Rüben, mehret euch, mit dem Rand des Topfes gleich.“ Ján Kollár poznamenal vo svojich Zpievankách I, 416, že je tu chybne preložené: „Žeriem repku na nálepku.“ Gazdiná, keď počula spev, rýchle priskočila, chytila kura za krýdlo a chcela ho vyhodiť. Čertovský vták zapišťal, prosil o sľutovanie, prihlásil sa ako zmok a sľuboval, že jej donesie, čo si len zažiada, ak ho ušetrí. Gazdiná pristala, a hneď začal zmok prinášať zlato, potom obilie, drevo, soľ, masť a dobytok. Ale so všetkým tým bohatstvom zle gazdovala, lebo onedlho bola zasa taká chudobná, ako prv. Prosila znova zmoka o pomoc a ten jej sľúbil, ak bude jeho na veky. Núdzou prinútená zasľúbila sa mu, ale často pri všetkom blahobyte trápila ju úzkosť o budúcnosť. Napokon sverila sa starému chlapovi, ktorý bol známy svojou znalosťou tajných vied. On jej poradil, že zmok musí puknúť, keď sa mu naloží ťažké bremeno. Tak zmokovi rozkázala nanosiť plnú povalu pšenice, a sľúbila mu, ak to vykoná, že ju bude mať vo svojej moci. Zmok začal so všetkou silou nosiť pšenicu. Ale múdra gazdiná prevŕtala dieru v dlážke až do pivnice tak, že sa nemohla nikdy naplniť, a zmok napokon sa rozpučil.

Ak zbohatne sedliak svojou usilovnosťou, hovorí sa i teraz, že mu zmok všetko prináša.

2. Tú istú povesť rozpráva veršovanie, ktoré odtlačil Kollár vo svojich Zpievankách I, str. 9, č. 10 a.

Ako pramene sú tu uvedené: Pavel Michalko, Jiří Hrúza, bar. Mednianský, ktorý práve uvedenú povesť v „Taschenbuchu“ uverejnil. Veršovanie liší sa tým, že gazdiná sama vymyslela „vtipný klam, že se museu umorit sám.“

V poznámkach citoval Kollár z Bernolákovho slovníka: „Zmok, malus spiritus, specie madidae prorsus avis pingi solitus. Usus: mokrý jako Zmok.“

3. Časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti V, 92, má verziu „Báj z Jamníka“. (Liptov.)

V ktorom dome mali zmoka, tam bohatli, lebo zmok nosil im všetko, čo žiadali. Bol ako „kurča otrhalé, zmoknuté, ako by ho z vody vytiahol; na hlave mal plešinku, a len niekoľko kostonôček, okolo hrdla mal obtrhané peria. Čiekal ustavične. Ľudia ho nachodili v mlákach, na močariskách, v marasoch.“

Istá žena vzala si ho domov. Keď sa jej zmok pýtal, čo má doniesť, povedala: „A čože by si ty donieslo, iba ak h…“ Do druhého rána nanosil jej ho zmok celé zápecie. Tu ho požiadal gazda, aby nasnášal obilia volom. Zmok nosil ovos volom, až sa tak vypásly, že nemaly rovných.

Srovn. Dobšinský, Obyčaje, 117, č. 23.

4. Z rukopisnej sbierky J. Ľ. Holubyho, str. 83, je toto:

„Baba Janíčka videla raz letieť šarkana s hlavou jako hadisko, s krýdlamí velikými, s ocasom jako žeravá reťaz. Telo mal hrubé, čierné, a letel ráno prede dnom od Budišovej k Roliúcovej. Kade letel, všade sa stromy lámaly a štiepaly, a so striech došky povytrhávané na všetky strany sa rozhadzovaly.“

Zoslabené v ľudových rčeniach „Zmok ho vzal“, „Bodaj ťa Zmok vzal“, Záturecký, Slovenská přísloví 244 — 257.

D) Pikulík

1. Kollár, Zpievanky I, str, 414 atď., cituje z Palkovičovho slovníka: „Pikulík — Ohrraundel, Alraun, hilfreicher Hausgeist, ein in einem Gefässe eingeschlossener dienstbarer Geist, Spirikux, böh. hospodáříček.“

„Ve Zvolenské stolici značí Pikulík mužíčka červeným kabátkem odětého, třirohý kloboučik majícího, z bání a z děr na zem vycházejícího…

V Liptovské stolici je Pikulík pachole asi na palec vysoké, ale neobyčejně silné. Kdo ho má, tomu všecko přináší, zlato, peníze, zboží, stravu a j. I práce prý jemu uložené se zvláštní spůsobností vykonává. Kočišům koně krmí tak, že třebas by jim žádné píce nedávali, předce tlusté a mocné bývají; kočišové pikulíky majíce mohou se po celé noci po záletách toulati, oni všecky jich povinnosti vykonávají. Lid věří, že to ďábelský pacholík, který tomu, jemuž dary nosí, předkem za duši platí, až ji na posled i vezme. Kdo ho prý prvý dostane, ten ho může druhému odevzdati a druhý třetímu, ale z rukou třetího více nikam nepůjde, nýbrž až do smrti při něm zústane. Kdo ho pak dostal a věci od něho přijímal, ten se ho nijakž více zbaviti nemůže, třebas by ho do vody, neb ohně hodil, do truhly zamknul, on všudy vyleze a za svým známým přijde. Odtud i mnoho přísloví: „Nemohel sem se ho ztriasti gako Pikuljka.“ „Asnad ti té koně Pikuljk chowá, keď sa ti také tučné.“ „Musj mať Pikuljka, že mu té koně tak skáčú.“ Nebo prý ponajvíce se u kočišů Pikulíci příderžejí.“

2. Časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti X, 86 — 7, má verziu „Pikulík v Jamníku“ (Liptov).

Paholok kúpil od druha bič, večer z neho vyskočil Pikulík a povedal mu, že teraz bude on opatrovať kone, ale po kŕmení vždy ich rozštvrtí, a keď ich paholok Zenko bude chcieť mať celé, musí „na prah maštaľný zvonku nohou buchnúť“. O Píkulíka sa musí starať, odliať mu vždy niekoľko kvapák nápoja.

Kone boly tučné „ako mechy“ a také mocné, „že keby ich bol do domu zapäl, aj ten by boly rušily“.

Pikulík je menší ako Zmok, býva v mešci majiteľovom, v noci vychádza, lieta po izbe, niekedy vrčí, ale uvidí ho len ten, kto ho má.

Dusí človeka, a tak Zenko chcel sa ho striasť, darmo ho zahodil v hore a do močiara, len až keď „urobil smrť u súsedov“, t. j. zabil sviňu, Pikulík sám zmizol.

3. Dobšinský, Obyčaje 115. Pikulík donáša ľudom šťastie pri stávkach a pri hre.

Ď) Čierny cap

V rukopise Dobšinského, 49, č. XVI (Poverečné bytnosti), je toto:

„Čierny cap: Dá vyvolať sa čarodejným spůsobom i vezme čleka na chrbát a zanesie, kam žiada, i more prepláva. Vysvobodí čleka z neščastia, ak naňho zavolá a zapredá sa mu. Behá a slúži len v noci strygám a strygoňom.“

E) Grgolica

Slovenské Pohľady XVII, 739, majú rozprávku zo Zvolenskej „O grgolici“.

Dvaja bratia zaspali na lúke po kosení, jedného zobudil strašný hrmot, ako by sa hora rútila. Videl, ako z hory vystupuje ženská potvora, „nohe ako mosúre a čierne ako uhel, ruke ako vopaty, driek taký hrubý ako dobrý sud, plecia široké ako poscel, a huava na nich ako mýtovnica, v huave oči ako taniere, a vuasy bez rozdvievu rozstrapacenie visevy jej z huavy až po pás, a prsníke mava čez plecia prevesenie ako kupy.“ Chlap začal kričať; keď brat prišiel, grgolica zmizla. Keby sa však brat nezjavil, zahubila by ho. Vopchala by mu prsník do úst, až by sa zadusil.

F) Poludnica

1. V rukopise Dobšinského, č. XVI (Poverečné bytnosti), je toto:

„Poludnica, Slnečnica opáli v lese na slnci zaspavšie dieťa abo i mladú zver i z toho umrie, zkape. Podobne opáli aj Zima o Vianociach. Ošiaľ od slnca ho chytil — nemoc této. Báji se, že Poludnica aj vodí.“ I Kollár derivuje od lúdiť = podlúdnica, preludár.

Dobšinský (Obyčaje 115 — 116) rozdelil tieto dve bájeslovné bytnosti: Č. 10. „Poludnica človeka urobí celého preludára, t. j. ona ho lúdi, vábi i vodí sem i ta; bola by teda vlastne podlúdníca.“ Č. 15. „Slnečnica bude zosobnená moc leťajšieho pripekajúceho slnka. Slnečnica (ako aj Zima) opáli spiaceho na slnci a povedia o ňom: Slnečnica ho opálila, alebo: Ošiaľ od slnca chytil ho.“ Srovn. Záturecký 76.

2. V Památkach arch. a míst. III, 61, rozpráva sa zo stol. Boršodskej, okolie maloďurské v Buku. Na Devíne a na Halomváre Poludnice prebývaly a hádzaly si z Devína na Halom čili Chlum loptu (míč).

G) Mora

1. Zo Zvolenskej stolice je verzia, ktorú rozprávala „Anna Rovný, rodom a obyv. zo Španej Doliny; zapísal 9./X. 1900 Samo Czambel.“

„Istý robotnýk robiu s jedným murárom. A tomu murárovi sa páčiu ten robotnýk, tak ho chodyu dlávít, lebo bou mora. A jedna žena ho prezradyla, že je mora. Tak ten robotnýk, čo ho mora dlaviu, dau si nôž na prse do šálu koncom von. A ked ho prišou mora dlávit, nuž sa porezau a skríčau. Ten, čo bou naspodku, poviedau: ,Teraz už viem, kto si, teraz ťa iďem zabit.‘ Mora ho prosiu, že ho už nygdá viacej nepríďe dlávit. Ten mora potom išiou preč bývat, lebo sa bau, že príďe do škrjepky.“

Viď str. 163, č. 149 I.

2. Z rukopisnej sbierky J. Ľ. Holubyho, str. 103 — 104, je verzia, ktorú rozprával Ondr. Pevný.

„Jedna žena v Bošáci chodievala v noci gňáviť (priliehať) starú Kršáčku, ktorá bývala na Kancovci. Kršáčka bola tým tak zmorená, že už ani z postele nemohla vstávať. Raz jej povedal muž: ,Ľahni si na moje miesto,‘ a on šiel na pec spať. Ale aj na tom mieste Kršáčku priliehalo, a keď ju muž počul stonať, zavolal s pece: ,Hej, keď s pece sejdem, vezmem kresačku a utnem ti z kríža ruku a nohu!‘ Sotva to vyslovil, vyskočila tá baba-morena na pec, priľahla Kršáka a gňavila ho, ustavične pri tom povolávajúc: ,Utneš? kresačkou? z kríža? ruku? nohu?‘ A keď bol celý zmorený, ztratila sa. Kršáčke poradily zkusené ženy, aby išla za Budišovú k múdrej žene Hrozenčanke, ktorá vie pomáhať od gňávenia nočného. Aj išla. Hrozenčanka prišla s ňou a doniesla s sebou zeliny a trojkráľovú kriedu, poobliekala Kršáčku na ruby do šiat, nakládla jej do postele tých zelín a tú trojkráľovú kriedu a kázala jej, aby ticho ležala. Cez polnoc prišly 3 ženy, daly sa do uvazovania velikých noší šiat, bárs tam v izbe ani narozkladaných šiat nebolo. Kršáčka sa na to, nemohúc spať, dívala; a keď tie ženy už ven dvermi vychádzaly, pozdvihla Kršáčka hlavu, aby sa podívala, čo to vlečú. Ale sotva dvíhla s postele hlavu, vylepila jej jedna tá žena také zaucho, že od toho až bez seba zostala. Na druhú noc prišly zase dve ženy, ale že Kršáčka mala v posteli tie zeliny a trojkráľovú kriedu, nemaly k nej samej prístupu, len kde vzaly — tam vzaly jedno ohreblo, a druhá sekácu lopatu, bár takých vecí v izbe ani nebolo, a že sa Kršáčka, ktorá to všetko videla, ani nehýbala na posteli, neublížily jej, a kade prišly, tade aj odišly. Na tretiu noc prišla už len jedna žena, vzala na pleco mútovník, bár takého v izbe predtým ani nebolo, a že Kršáčka ticho ležala, — vzdialila sa aj táto žena bez ublíženia Kršáčke. Potom prišla Hrozenčanka, aby sa prepýtala Kršáčky: čo sa s nou po tie tri noci stalo. A keď jej Kršáčka všetko vyrozprávala, riekla jej Hrozenčanka: ,No, už budete mať od tej bosorky pokoj. Ale včil mi povedzte: Jaký trest jej za to dáme, že vás chodievala priliehať?‘ Kršáčka odpovedala: ,Nechajte ju; čo bych jéj já žiadala trest. Keď len mám pokoj od nej.‘ Hrozenčanka však riekla: ,Keď vy odpustíte, ale ja neodpustím!‘ a nabrala psieho tŕnia, hlôžia a šípia, šaty z Kršáčky vyzliekla, napchala do nich toho trojakého tŕnia a zasekla to pod šopou do trlice. O chvíľku prišla tá bosorka, ktorá Kršáčku gňávievala, a prosebne povedala: ,Pre Boha, čo robíte? Nerobte mi to!‘ Hrozenčanka ale nedbala na jej prosbu a nechcela popustiť. Na druhý deň Hrozenčanka tie šaty Kršáčkine piestom mlátila. O chvíľu prišla ku Kršáčke súseda a hovorila, že tá bosorka leží velice ťažko nezdravá a má ruky a tvár celkom krvavé, jako dodriapané, — a to bolo od toho tŕnia. Aj na tretí deň Hrozenčanka tie šaty vyňala z trlice a piestom jích tak dlho mlátila, až počuli zvoniť, čo bosorke zomrelej vyzváňali. Tá bosorka, ku ktorej Kršák za slobodná na vohlady chodieval, ale potom inú si vzal, chcela jeho ženu priliehaním zmárniť, aby sa aspoň za vdovca Kršáka vydať mohla.“

3. Tamže str. 11, je táto verzia:

„Jedna mladá žena v Bošáckych kopanicach bláznila. Povolali k nej Zigovú ze Zábudišovej, aby jej pomáhala. Táto dala blázniacej žene vyzliecť rubáč, v trlici ho trepala, tak tiež aj rukávce, čepec, ručník z hlavy a fertuchu; potom takto vytrepané šaty cepámi mlátila: aby chorá od ,gnávenía‘ bola oslobodená. Na to k posteli chorej u hlavy postavila metlu hore prútámi a do tej metly vopchala nôž, vidličky a nožnice — na podobu kríža. To všetko bolo proti tej čarodejnici, ktorá chorej bola počarovala.“

4. Tamže, str. 64, je verzia:

„Jedno dievča v Bošáckych kopaniciach chodievalo čosi i vo dne i v noci gňaviť. Po vydaji sa jej stav zhoršil, tak že bývala aj vo dne dlhé chvíle jako bez seba, lebo ju ustavične mátalo. Túto liečila cigáňka odvarkom umrlčej hľavy ľudskej, nad ktorou čosi šemrala, a odvarkom ju myla. Žena zomrela, a keď mrtvolu viezli na pohrab, nemohli ju kone zo Špánieho vyviezť, lebo ,ten zlý‘ aj furmanovi na bič sadol. Museli chlapi vôz tisknúť — až na rovnú cestu.“

H) Nočnica

Dobšinský v rkp. XVI (Poverečné bytnosti) podáva toto:

„Dieťa, najme dievča pri narodzení svojom niečo málo mlieka v prsníčkoch má, ktoré mu baba v prvej kúpeli z nich vytláča. Obecný ľud verí, že to mlieko z prsov dieťaťa cicajú nočnice, a aby tieto nočnice dieťa necicaly, robia z handričiek uzlíky, kloré na deň kladú do vankúšikov dieťaťa a na noc z vonku na okno. Nočnice sú ináč v noci lietajúce motýly (Nachtfalter), ktoré ale ľud za strigy drží.

V svojom spise Obyčaje, str. 115, č. 9, odtlačil celkom doslovne túto poveru, len na konci dodal: „Nočnice potom ssajú tieto uzlíky a dieťa má od nich pokoj. Ináč nočnie motýle volá sám ľud nočnicamí, ale i strygami.“

I) Smrtky

Šujanský v Slovenských Pohľadoch XII, č, 19, str. 723 — 4, podáva toto:

Na moste sišly sa dve smrtky, každá s batohom na chrbte. Jedna išla do dediny, aby hodila na deti osýpky, druhá do mlyna, že vraj skočí do kaše paholkovi, na ktorého má zlosť, bude ním triasť, až dušu vypustí. Ale paholok pod mostom rozhovor vypočul a preto večer hodil svoju kašu do obročnice. Keď ráno vstali, videli, ako to triaslo obročnicou.