Andrea Virk

Dôverne neznáma

Ukážka z elektronickej knihy

PROLÓG

Poznáte to.

Také tie malé zbožné prosby.

Aby už deti boli veľké.

Prácu, v ktorej by sa človek tak nenadrel, ale slušne zarobil.

Každodenné frflanie na vyčerpanosť a únavu, pretože rodina i práca si žiada svoje a balansovať medzi jedným a druhým je občas fakt na hrane.

Tí, čo majú partnera, v duchu, a občas aj poriadne nahlas, dávajú najavo nevôľu nad tým, že nejakého majú. Tí, čo partnera nemajú sa utápajú v smútku a prisahajú, že by dali všetko za to, keby s nimi nejaký chcel žiť.

Mať vlastný byt, prípadne dom. Najlepšie s veľkou záhradou a ovocnými stromami a bazénom. V garáži auto, ktoré by nebolo na leasing, nejaké úspory na konte…

Byť chudší, krajší, atraktívnejší, dokonalejší. Mať plnšie pery, prsia, hustejšie vlasy, mihalnice, prípadne vypracovanejšie telo.

Nespokojnosť so stereotypom, túžba po vzrušení a niečom novom. Sú medzi nami ale aj takí, ktorí si neprajú z celého srdca nič viac než pokoj.

Túžiť po vetre, keď je bezvetrie.

Túžiť po bezvetrí, keď vietor dvíha oblaky prachu a preháňa sa nám vo vlasoch.

Priať si, aby pršalo, keď je zem suchá a popraskaná a tráva spálená od prílišnej horúčavy, a hynúť túžbou po nekonečných upršaných dňoch.

Vo svojej podstate sme my, ľudia, nespokojní.

Závidíme.

Zdravie, krásu, mladosť, bohatstvo.

Závidíme si v podstate všetko, čo sa závidieť dá a aj to, čo by mi možno v tomto momente ani nenapadlo.

Závidíme si dokonca aj nos medzi očami.

Tráva na susedovom pozemku je predsa vždy krajšia a zelenšia…

Niektorí z nás míňajú svoj drahocenný čas, ktorý im bol dopriaty, aby ho strávili na tejto krásnej zemi na to, že neúnavne zhromažďujú veci, ktoré im po vyčerpaní tohto pozemského času budú nanič. Úplne nanič. Nič si z tohto sveta nevezmeme, rovnako ako sme si na tento svet, okrem seba, nič nepriniesli.

Iní zas svoj život trávia tým, že sa vytrvalo a neúnavne škriabu kamsi nahor. Za vidinou slávy či uznania, či už vlastnou schopnosťou, alebo po chrbtoch iných.

Náhlime sa, žijeme rýchlo.

Žijeme instantné vzťahy.

Jeme instantné jedlá.

A zo vzťahov, ktoré sa nám predsa len podarí vybudovať, zvyčajne vycúvame pri prvom väčšom probléme.

Lebo je to s nimi ako so spotrebičmi.

Oprava sa proste neoplatí, je výhodnejšie vymeniť kus za kus.

Nikdy som nebola z tých, čo sa hnali za pominuteľnými a pozemskými vecami.

Nezištná, nekomplikovaná, s takým mäkkým srdcom, že si ľudia naokolo myslia, že som snáď hlúpa.

A predsa som práve ja bola vystavená jednej z najťažších skúšok, aké si človek vôbec dokáže predstaviť.

Dnes, ani s odstupom toľkých rokov, aj keď som vnútorne prijala to, čo sa mi stalo, aj keď viem, kto a čo bolo za tým, som nepochopila, čo ma to malo naučiť.

Neuznávam teórie o láske Boha k človeku, ktorá sa prejavuje tým, že vyvoleným naloží na plecia viac, aby mu boli bližšie.

Ten kríž, ktorý som mala na pleciach ja, ma takmer zložil na zem.

Tu, v tomto pozemskom čase, ktorý mi ešte ostáva, odpoveď, ktorá by vniesla svetlo do tmy, nedostanem.

Ale raz, ak budem mať to šťastie, a stretnem sa s Ním tvárou v tvár, tak sa ho na to na rovinu opýtam.

Na jednu odpoveď som čakala celé desaťročie.

Na tú druhú si pokojne počkám aj celú večnosť.

Jún 2007

- Aha, mami, slimáčik… - piští moja štvorročná dcéra. Je skoro ráno, niečo po pol siedmej, a ja sa náhlim do práce.

Vlastne my.

Ja a moja dcérka Anka.

Tak ako každé ráno vyštartuje z nášho vchodu vydláždenou cestičkou smerom k bráničke, ktorou sa dostaneme na dosť rušnú ulicu, smerom k električke.

Vie, že keď prší, budú tam.

S vystrčenými rožkami vláčiace svoj domček všade so sebou.

Piští od radosti, dvoch najkrajších odliepa z chodníka, a so slimákom v každej ruke sa náhli ku mne.

- Aha, vidíš? Pozri, to sú určite mamka a tato! - oznamuje mi bohorovne a o chvíľu sa jej už obaja plazia po roztvorenej dlani.

Tvár ma rozjasnenú, takmer čierne, už tak dosť šikmé očká zužuje do uzučkých štrbiniek, a v širokom úsmeve odhaľuje svoje dokonale biele zúbky.

Zvedavý, dohora vyhrnutý noštek, snehobiele líčka.

Neposlušné tmavé vlásky ma zopnuté do drdola presne tak, ako to nosia baletky.

Iný účes neprichádza do úvahy, akákoľvek snaha vyrobiť Anke na hlave niečo iné končí tým, že má o niekoľko minút polovicu svojich jemnulinkých vláskov v očiach.

Darmo ju prehováram, že je škoda to jej páperie pestovať a že by jej zrejme viac pristal nejaký iný účes. A určite by mal byť z krátkych vlasov.

Nechce o tom ani počuť.

Janka v škôlke má predsa vlásky po pás a nosí nádherný hrubý vrkoč.

A Anka si v celej hĺbke svojej ženskej ješitnosti a neochvejného presvedčenia svojich štyroch rokov zaumienila, že raz jej úbohý myšací chvostík bude vyzerať rovnako.

No čo už, čaká ju ťažká dezilúzia.

Môj tvrdohlavý malý nezbedník.

Malá čínska princezná.

Anka totiž vyzerá ako jedna z postáv, ktoré sa pred stáročiami maľovali v Číne na porcelán.

Nedívajte sa na mňa, viem, že vyzerám ako mladšia kópia Júlie Timošenkovej, tej známej ukrajinskej političky, prototyp slovanstva.

Vrkoče okolo hlavy a sme na nerozoznanie.

Teda ja a Timošenková.

Anka sa na mňa totiž nepodobá. Ani ten povestný máčny máčik.

Nie, nemám ázijských predkov, a áno, Anka je moja dcéra.

Len skrátka gény po mužovi, ktorého si netrúfam nazvať Ankiným otcom, prebili tie moje.

Bolí to.

Tie Ankine túžby, ktoré mi takto nepriamo adresuje.

Slimáky majú rodinu.

Kamaráti v škôlke majú rodinu.

Mamu, ocka, sestru alebo brata…

Len my sme samy.

Anka to nikdy nepovie priamo.

Vždy mi to adresuje takouto okľukou.

Bábiky, slimáčiky, plastové poníky, s ktorými sa tak rada hrá...

Schéma je vždy tá istá.

Tatko, mama a deti.

- Slimááák slimák, vystrč rožky, dám ti maslo na parožky... - spieva Anka nahlas a dosť falošne, ale zato s obrovským nadšením.

Drobným prštekom sa dotýka ich tykadiel a fascinovane pozoruje, ako citlivo reagujú na jej dotyky.

- Keď im po tých parožkoch budeš brnkať, Anka, tak ich nevystrčia, uvidíš, - smejem sa, keď vidím, že sa mame ani tatovi nechce z domčeka a obom im z ulity trčí už len noha.

- Keď ich nevystrčíš, podpálim ti dom a ty zhoríš v ňom... - nôti si Anka už trochu tichšie a slimačích rodičov kladie k sebe na múrik pri bráničke, ktorou musíme vyjsť von na ulicu.

- Aj maličký je tu, no poď, dám ťa k mame a tatovi…

Je toho málo, čo treba štvorročnému človiečikovi k šťastiu.

Stačí krásne letné ráno, svieži vzduch, ako vždy po daždi. Tri slimačie ulity na kamennom múriku tesne vedľa seba.

Anka sa zohýna nad múrik a chvíľu zaujato pozoruje výjav.

Zrejme je spokojná, lebo o pár sekúnd už otvára bráničku a vybieha na ulicu.

Vie, kam pôjdeme.

Náš ranný rituál.

***

Na rohu ulice, ktorou pravidelne chodíme, je malá pekáreň, kde nás už s Ankou poznajú.

Aj keď v práci je jedla viac než dosť, zvykneme sa tu zastaviť každý pracovný deň.

Vonia to tam vanilkou, škoricou, teplými rožkami a rascou.

Raz sú to makovky, inokedy má Anka chuť na orechovník. Z času na čas jej povolím aj neskutočne sladké šišky.

So studeným mliekom chutia jedna báseň.

- Budeme dnes prvé, mami? - pýta sa ma, už spokojná, tvarohové buchty, ktoré sme kúpili, sú ešte teplé.

Ešte sme ani poriadne nevyšli z obchodu a Anka už má z jednej odjedený poriadny kus.

- Áno, budeme prvé, odomkneme škôlku a spolu nakŕmime rybičky, - vysvetľujem trpezlivo. Pri slove rybičky sa na Ankinej tvári blysne šťastný úsmev.

Raz darmo, zvieratká sú zvieratká.

Ryby, vtáčiky, mačky, škrečky, lienky, motýle... všetko jedno.

Anku fascinuje všetko, čo sa hýbe.

Ten motýľ, čo ho šikovne minule chytila do rúk, to už síce nerozdýchal, ale aj tak.

Keď trošku podrastie, určite jej nejaké to zvieratko kúpim, nech sa učí zodpovednosti za niečo živé.

Keď podrastie.

Minule som ju s revom ťahala zo zverimexu, pretože nechcela odísť od bieleho trpasličieho zajka.

No nateraz ma úplne zamestnáva moja práca a domácnosť.

Ale raz určite.

Stále mi tým píli uši.

Ach jaj.

Cesta ubieha rýchlo, ako každé ráno.

Anka odrátava zastávky. Je ich presne sedem. Odrátava si ich na prštekoch a teší sa, že môže sedieť pri okne.

Jej tmavé živé očká, ktoré tak strašne ľúbim, sa znovu zužujú do malinkej štrbinky a spokojne si hompáľa holými nôžkami.

Snažila som sa ju presvedčiť, že tie ružové sandáliky nie sú práve najvhodnejšia obuv do škôlky, ale nakoniec na mňa hodila presne ten pohľad, ktorý ma vždy obmäkčí. Úplne som z neho namäkko a všetky zásady, spolu s mojimi výchovnými predsavzatiami, sú v háji.

Anka je skrátka z tých, čo sa vrátia oknom, keď ich vyhodíte dverami, a keď to nejde ani oknom, tak to skúsia cez komín.

Ak to nejde ani tak, tak si dokáže prerúbať cestu priamo cez múr.

Ale aspoň ku kompromisu sme dospeli.

Keď pôjdeme so škôlkou na detské ihrisko, Anka sa prezuje do rezervných pláteniek, ktoré si nesie v ruksaku.

Okrem rezervných topánok si do neho, aj napriek môjmu zákazu, pribalila svoje obľúbené poníky s dúhovými hrivami.

Pinky Pie, Rainbow Dash, Apple Jack, pozná ich všetkých po mene.

Máme s nimi tričká, nočnú bielizeň, papuče, nohavičky, ponožky, posteľnú bielizeň a naposledy dokonca prinútila aj mňa, kúpiť si pyžamo s tou ružovou hrôzou.

Áno, visia aj nad Ankinou posteľou na veľkom plagáte.

Na stene ružovej ako punčový rez.

***

Cesta nám ubieha rýchlo. Míňame notoricky známe zastávky a keď sa blížime k tej našej, Anka už vie, čo má urobiť.

Vstáva zo sedadla, pyšne kráča k najbližším dverám a stláča na dverách tlačidlo, ktoré sa okamžite rozsvieti nazeleno a zapípa.

V jednej ruke pevne stíska papierové vrecko so zvyškom buchiet, ktoré sme po ceste kúpili.

Smelo vystupuje z električky a pobehne. Kráčam za ňou, nespúšťajúc ju z očí.

Čaká na mňa pri preplnenom smetiaku.

So záujmom mi ukazuje reklamný plagát, ktorým niekto v noci prelepil celú zastávku.

Dve nahé ženské ležiace na piesku, to celé na čiernom podklade.

Reklama na veľký swingers klub, ktorý je za rohom.

- Pozri, mami, holé rite majú... Fúúúj, že sa nehanbia, - krúti Anka noštekom a ešte dlhú chvíľu sa za plagátom otáča.

Demokracia je v pohode, sama sa považujem za slobodomyseľnú a tolerantnú, ale Rakúšania majú zrejme pomyselnú latku tolerancie a voľnomyšlienkarstva posunutú zrejme o kúsok vyššie ako my, z východnej Európy.

Vylepiť takýto dosť jednoznačný plagát rovno na zastávku, kde sa v najbližšom okolí nachádzajú tri materské školy, to chce iné gule.

Ale zadky majú baby krásne.

A možno je to všetko len dobre odvedená práca s photoshopom.

Aj môj bol pred rokmi taký.

Bez photoshopu.

Bol.

Čo iné by som vlastne chcela, tesne pred štyridsiatkou.

V poslednej dobe mám dojem, že priberám hádam aj z vody.

Akú diétu to spomínala kolegyňa Paťa?

Low karbo, či tak nejako?

Zriecť sa mojej milovanej ryže, cestovín a pečiva?

Fúúha, tak to bude beh na dlhú trať.

Ale porozmýšľam.

Na poslednej spoločnej škôlkarskej fotke, kde sme sa nechali cvaknúť všetky baby ako team, som sa nemohla spoznať.

Malá, navlečená v príliš vypasovaných šatách, ktoré ani trochu nelahodili mojej postave, aj keď som zvolila klasickú čiernu.

Ako ten povestný Michelin z reklamy na pneumatiky.

Vlastne aj ja som na tej fotke taká malá reklama na pneumatiky.

Strašné, tie faldy tuku všade.

Odvtedy som ich na sebe nemala.

Myslím tie šaty.

Tuk ostal.

A vôbec, kedyže sa to poslednýkrát za mnou obzrel nejaký chlap?

Asi by som sa mala prestať urážať kvôli pravdivej kritike a z času na čas sa poriadne pozrieť do zrkadla.

Ale mám ja čas?

Zo škôlky domov.

Z domu do škôlky.

Na viac mi čas neostáva.

Ani na to, aby som si našla nejakého chlapa. Ani na to si nedokážem vo svojom uponáhľanom živote nájsť chvíľku. Dokonca ani na to, aby som nad tým čo i len porozmýšľala.

Aj keď teda, pravdupovediac, som si na svoj život s Ankou už tak zvykla, že žiadnu zmenu už ani nechcem.

A po poslednej letmej skúsenosti s chlapom, ktorej výsledkom je Anka, už teda vôbec nie.

Len tak letmo sme sa spolu vyspali, už ani neviem, v ktorom bare som ho zbalila. Dobré to bolo, tak sme to dali ešte niekoľkokrát. Nebola to láska. Bolo to iba chvíľkové očarenie. Pocit, že niekto o mňa prejavil záujem, ma úplne zlomil.

A ja som aj napriek tomu, že som brala antikoncepciu, letmo otehotnela.

Ešte mi ani nestihol oschnúť ocikaný tehotenský test, na ktorom mi natvrdo svietili dve ružové čiarky, a bol preč.

Ten pohľadný Kambodžan mi totiž v tej rýchlosti, ktorou sme ten náš vzťah-nevzťah nakopli, totiž zabudol povedať, že je letmo ženatý.

Interrupciu som okamžite zmietla zo stola. Otehotnieť v tridsiatich piatich rokoch, takmer na prvú šupu a s antikoncepciou, bol pre mňa jednoznačný dôkaz, že s týmto dieťaťom má ten hore zrejme veľké plány. Zároveň mi však okamžite bolo jasné, že toto dieťa bude mať v rodnom liste, v kolónke OTEC, prázdne miesto.

Tak, čo už.

Angelina Jolie si deti z Kambože adoptovala a ja mám Anku ako darček na rozlúčku.

Aj som jej chcela dať nejaké priliehavé meno ako Kim alebo Li, alebo tak nejako. Ale k priezvisku Bošňáková by to zrejme nepasovalo.

A vôbec, aby sa moja dcéra volala rovnako ako severokórejský diktátor?

Radšej Anička, aj keď sa jej v každej čínskej reštaurácii čašníčky pravidelne prihovárajú v mandarínčine.

***

Z úvah ma vytrháva úporné ťahanie za šaty.

- Mama, ideme? - pýta sa ma Anka a prstíkom ukazuje na semafor.

- Zelená, aha! - plná pýchy, koľko toho už vie, mi podáva ruku a s hlávkou zaklonenou dozadu tak, že jej takmer vidím až do nosných dierok, poslušne kráča popri mne.

Opička jedna šikovná...

Bystrá je, nič jej nemusím opakovať dvakrát, učí sa rýchlo.

Len na hlúposti, keby jej bolo trochu menej.

Aktívna, večne v pohybe, desať prstíkov neustále namočených v nejakej čertovine.

Ale z toho časom vyrastie.

Nebola som iná.

Vraj známka inteligencie.

Prechádzame na druhú stranu ulice, ostáva prejsť nejakých dvesto metrov po rušnej hlavnej ulici, popri tmavej a neútulnej večne zafajčenej reštaurácii, kde s Ankou každý deň vídame vysedávať tých istých ľudí.

- Mama, oni tu bývajú? - spýtala sa ma minule úplne vážne, keď sme o pol štvrtej popoludní míňali presne tých istých ľudí ako ráno o pol deviatej.

- Nie, moja, nebývajú, - snažila som sa ju presvedčiť, no moja dcéra má vlastnú hlavu.

- A možno sa sem presťahovali. Musia tu bývať, keď sú stále tu, - zahlásila bohorovne s tým svojím šibalským úsmevom a tie jej nádherné čierne očká sa jej zúžili do dvoch tenučkých čiarok.

Má to logiku.

Argumenty došli, radšej som ostala ticho.

Veď hovorím, šikovná je.

Ja som v štyroch rokoch nedokázala vyvádzať takéto závery.

Prechádzame okolo veľkého domu, v ktorom sídlia dve konkurenčné škôlky.

Veľké plagáty!

Akcia na zápisné, súrodenecká akcia a ešte neviemakáakcia.

Nečudo, že majú plno.

My ledva prežívame a z roka na rok máme väčší problém naplniť naše dve triedy.

Majiteľka ale tvrdí, že dobré sa predáva samo a len sľubovať nie je beh na dlhú trať.

Nie je až taký problém rodičov nalákať na šťavnaté bonusy, problém je si ich udržať.

Snáď má pravdu a vie, čo robí.

No oproti konkurencii vyzerá naša škôlka ako Popoluška.

Musím svojej asistentke Shabbo povedať, že by nebolo zlé aspoň okná z ulice znovu umyť, zaprášené sú až hrôza.

Už vyše mesiaca je priamo pred našimi oknami rozkopaná cesta a k neustálemu hluku strojov a zbíjačiek máme ako bonus prach.

Hnusný čierny prach, nasadaný úplne všade, ktorý, aj keď tie okná umyjeme, tam o dva dni bude znovu.

Ale nedá sa nič robiť.

Shabbo bude asi krútiť očami nad takou zbytočnou robotou, ale takto to ostať nemôže.

Vchádzame vchodom z ulice, cez veľkú triedu, Anka beží dopredu a nadšená z toho, že mi môže pomôcť, zapaľuje svetlo v triede aj v šatni.

Samozrejme, prezuť sa zabudla a ako každé ráno, jej prvá cesta vedie k veľkému akváriu, ktoré máme v šatni naľavo od hlavného vchodu.

Svetlo v ňom ešte nesvieti, automatický spínač je nastavený až na ôsmu, tak snáď rybičkám nevadí, že ich skoro každé ráno kŕmime po tme.

Anka si totiž pritiahla k akváriu stoličku a stojí pripravená, aj s krmivom v ruke.

- Anička, ešte si sa neprezula, - komentujem s dosť prísnym výrazom v tvári.

Anka neochotne zlieza zo stoličky a aj s krmivom si sadá na lavičku, aby sa prezula.

Vie, že nemá zmysel zjednávať.

Aj keď ju nemám vo svojej triede, vie, že v škôlke som popri tom, že som stále jej mama, aj pani učiteľka.

A na svojich zásadách trvám.

U všetkých rovnako.

Anku nevynímajúc.

- Len trošku im daj, veď vieš. Ak to rybičky všetko spapajú, môžeš im potom ešte trošku nasypať, - poučujem ju ako každé ráno. Už niekoľkokrát sa totiž stalo, že sa Anke podarilo vsypať do akvárka polovicu krmiva na jeden šup.

A vymieňať 450 litrov vody teda nie je žiadna sranda.

A vôbec.

Rybičky...

Spapajú...

Svine sú to obyčajné, tieto žlté zákeráčky.

V priebehu jediného víkendu mi štyri malawi-cychlidy dokázali zlikvidovať devätnásť úbohých neóniek, ktoré som tam dala, aby to akvárium vyzeralo trochu živšie a veselšie.

Dobre, akvaristi ma asi ukrižujú, viem, že je to dosť blbá kombinácia.

Ale zas zožrať ich cez jeden víkend tak, že z tých úbožiatok neóniek nezostala ani plutvička, tak to je iný výkon.

Hovorím, svine nenažrané.

Anke to nemôžem povedať, ale ja tieto štyri žlté polopirane od tej doby z duše nenávidím.

Odvtedy som k nim žiadne kamošky nekúpila.

Keď krmivo, tak zásadne v granuliach, žiadna živá strava.

A tak máme štyri kusy v 450 litroch.

Tak a čo, aspoň majú priestor.

Chvíľu s Ankou pozorujeme, ako sa bijú o krmivo, letmo kontrolujem, či sedí počet.

Hmm...

Ani nemusím kontrolovať, tieto nezmary nezlikviduje ani nukleárny výbuch, kanibalky odporné.

Anka automaticky kladie krmivo do skrinky pod akváriom, ešte chvíľu je zaujatá výjavom, ale tie mrchy sa vždy po kŕmení poskrývajú tak, že sa zdá, že je akvárium úplne prázdne.

A to sa Anke nepáči.

- Mami, musím na záchod, zasvietiš mi, prosím? - ozýva sa z veľkej triedy.

Jasné, zabudli sme na toalety, je tam tma ako v rohu. Tej sa Anka bojí asi najviac zo všetkého.

Viac ako imaginárneho krokodíla, ktorý vraj býva pod jej postieľkou v detskej izbe, viac ako chlapa, ktorý chodí v čiernom, s veľkým vrecom na chrbte. Ten vraj, podľa Anky, chodí po večeroch od domu k domu a do vrecia si kladie deti, ktoré na večeru odmietajú jesť polievku.

A viac ako strigy, ktorá vraj býva na strome, na ktorý má Anka výhľad z okna svojej malej izbičky.

Sadám si za pracovný stôl vo veľkej triede, učím síce v malej triede, ale do pol deviatej sa deti z obidvoch skupín sústreďujú tu.

Aj tak sa všetci nahrnú, ako zvyčajne, o trištvrte na deväť a desať minúť po deviatej bude zopár jednotlivcov ešte vyzváňať pri vchodových dverách.

Každý deň to isté, strašne ma to vytáča, ale nedá sa nič robiť.

Tretina rodičov našich detí si skrátka s nami robí, čo chce.

Neberú nás jednoducho vážne, občas si pripadám ako tragikomická figúrka z nejakej zlej veselohry.

Skúšala som to po dobrom i po zlom, nič nepomáha.

A mať poťahovačky s majiteľkou, kvôli pár ignorantom, fakt nepotrebujem.

Je mi jasné, že minimálne do ôsmej budem s Ankou v škôlke sama, o ôsmej by do práce mala prísť moja asistentka Shabbo a sekretárka Paťa.

Prvé deti zvyknú prichádzať až po ôsmej, takže mám takmer hodinku na to, aby som si v pokoji urobila prípravy na budúci týždeň.

Ak sa mi teda podarí sústrediť sa.

Anička totiž ešte stále sedí na záchode a spieva si.

Po nemecky. Vianočnú pesničku.

Falošne, príliš nahlas, určite sa jej páči, ako sa to v tej veľkej vykachličkovanej miestnosti, so šiestimi záchodíkmi a umývadielkami ako pre trpaslíkov, pekne rozlieha.

- Ó Tannenbaum, ó Tannenbaum, so schön sind deine Blätter… - opakuje znovu a znovu dookola, viac si zrejme už nepamätá, tú pesničku sme sa učili začiatkom decembra, čo na tom, že je teraz jún...

Notebook mám otvorený, pracovať ale nemôžem, nedá sa.

Nedá sa, jednoducho sa musím smiať.

Z celého srdca, z plných pľúc, na plné ústa. No jednoducho dávam to nahlas.

Milujem ju.

Jednoducho ju milujem.

To moje kozliatko malé.

Môjho medvedíka prítulného, líštičku všetečnú, vrabčiatko zvedavé.

Svetlo a radosť môjho života.

Môjho prísavníčka milovaného s najšibalskejšími očkami na svete.

Pre tieto chvíle má tento život zmysel.

Pre tieto chvíle existujem.

To je to, čo ma bezhranične napĺňa.

Nechápem, ako som mohla existovať bez nej.

Existovať, hej.

Žiť som začala naplno a naozaj, až keď mi do neho vstúpila ona.

Princezná mandarínka.

- Ruky si si umyla a aj si spláchla za sebou? - pýtam sa skúšobne, keď ju zbadám vchádzať do triedy viem, že Anka takmer vždy jedno alebo druhé zabudne.

- Umyla, môžem sa teraz hrať? - pýta sa a keď jej s úsmevom prikývnem, rozbehne sa s rozžiarenými očkami priamo ku minikútiku pre kutilov.

Ochranné okuliare, zveráčiky, pílky, vŕtačky, skrutky a matice pre malých konštruktérov.

A pre moju Aničku.

Ale to už som asi spomínala, že sa vymyká z normálu.

O bábiky a kuchynku ani len nezavadí.

Z kočíka minule skonštruovala koč, do ktorého zapriahla svoju najlepšiu kamarátku Tinu.

A vôbec, Tina a Anička sa hľadali, kým sa nenašli.

Tina je ešte väčší nezbedník a horúca hlava ako moja dcéra.

Prednedávnom si Tina nepozorovane vypožičala z maliarskeho kútika súpravu na pečiatkovanie a spolu s Aničkou sa aj s tou súpravou zašili v umyvárke.

Trvalo takmer dva dni, kým jej tie vypečiatkované písmenká z tváre zmizli.

O niekoľko dní nato mi Anka z kabelky potiahla zelenú a červenú centrofixku tak šikovne, že som to vôbec nepostrehla, až kým ich kolegyňa Aisha, ktorá vo veľkej triede vyučuje, nenačapala, ako si zašité v rohu triedy potajme vyrábajú na rukách tetovanie.

Tinina mama je totiž počmáraná ako môj kalendár, mesiac pred koncom školského roka, a Tine prišlo úplne prirodzené, že sa s Ankou tiež trochu prikrášlia.

Namiesto nápisu priamo cez kľúčnu kosť, ktorý hlása Believe in Magic, cez výstižné Only one chance cez celý chrbát, či duchaplné I want it all na ľavom prstenníku, zvolili dievčatá dúhy, kvietky a pokus o jednorožca.

Strašne zle sa zmývajú tie centrofixky.

- Tak tichučko boli, zdalo sa mi, že sa pekne hrajú... - zvestovala mi zdrvená Aisha, keď sa mi Anka počas obeda prišla do malej triedy pochváliť, aká je krásna.

Čo na to povedať. Aisha je nová, rovno po maturite, deti nemá a aj keď jej nechýbajú vedomosti, chýbajú jej, logicky, skúsenosti a ostražitosť.

To sa nedá naučiť.

Na to treba roky, ktoré človek strávi v triede s deťmi.

Nabudúce už Aisha určite bude vedieť, že keď sú Tina s Ankou ticho, je to podozrivé.

Také ticho pred katastrofou, povedala by som.

Ako keď mi Anka pred dvoma rokmi, to som ešte bola doma na materskej, naliala plný pohár vody na notebook, ktorý som zabudla otvorený na stole.

Kým som sa stačila otočiť, bolo dokonané.

Počítač trochu zavrčal, potom riadne zaprskal a zasyčal, a to boli asi posledné známky života, ktoré zo seba vydal.

Sedem stovák ma stála táto skúsenosť, ale verte mi, že odvtedy už u mňa počítač len tak hocikde položený nenájdete.

Aj keď už Anka oslávila štvrté narodeniny, istota je istota.

Konečne je naozaj naplno niečím zaujatá, vyzbrojená tlmičmi na uši, robotníckou vestou, vŕtačkou, helmou so svetlom a pracovnými okuliarmi sa snaží vyvŕtať dieru do kartónu od pizze.

Vypožičala si ho z kútika, kde máme pre deti zriadený obchod s regálmi, pokladňou a tovarom.

Vymakala som to celé do posledného detailu, na regáloch sú cenovky a v pokladni „ozajstné“ peniaze.

Nebudem ju už poúčať, ani sa ju snažiť zaujať niečím iným, lebo fakt nič neurobím.

Tie prípravy musia byť do piatka hotové, vytlačené a v príslušnom šanóne.

Nemôžem si dovoliť plytvať voľným časom.

Koniec ukážky