Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Atalanta

Koloman Banšell

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Viera Studeničová, Peter Kašper, Anna Cisáriková, Dagmara Majdúchová, Katarína Lengyelová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0124-4

Pôvodná publikácia

Koloman Banšell. Túhy mladosti. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1963. 316 s. Mikuláš Gašparík edične pripravil a napísal štúdiu, poznámky a vysvetlivky. Jozef Gazdík, zodpovedný redaktor.

Bibliografické poznámky

Atalanta. — Vychádzala na pokračovanie v Slovenských novinách, roč. VI/1873, č. 86 — 8, 91 — 3, 95, 97 — 106, 111 — 112, 114 — 116. Samostatne vyšla v tom istom roku (1873) v Pešti. Pri reedícii používame samostatné vydanie Atalanty.

V Banšellovej próze vychádzame z časopisov a almanachov, nakoľko próza, literárnoteoretické články a polemiky neboli doteraz vydané. Pri úprave textu pridržiavali sme sa všeobecných textologických zásad pre čitateľské vydanie. Text sme upravili podľa súčasných pravopisných pravidiel, a pokiaľ ide o slovnú zásobu, usilovali sme sa o čo najvernejšie zachovanie pôvodného textu. Nahrádzali sme novými slovami iba také výrazy, ktoré už dnes neexistujú a mohli by znejasňovať text. Napríklad: menšina — okamih, vychápe — vymotá, dohádka — hádka, a pod. V poézii bolo niekedy treba ponechať i staré slová, dnes už nepoužívané a neznáme, aby sa nenarušila štruktúra verša. Napríklad: vo verši ponechávame slovo bibolienka, v próze ho nahrádzame termínom snežienka. Rovnako sme odstránili niektoré zastaralé zvraty. Napríklad: polrokom pred — pol roka pred, niekoľkými hodinami pred — niekoľko hodín pred a podobne.

Úvod

Ak obrátime zrak svoj o tri-štyri storočia spiatky do minulosti talianskej, nie je možné, žeby sme nepocítili úžas, zarazenie a ľútosť nad krajinou všetkými pôvabmi prírody bohato obdarenou, a predsa najhroznejší obraz biedy, úpadku a skazenosti poskytujúcou. Tak sa zdá, akoby si démon podliactva náročky bol vyvolil Taliansko, zem najrozkošnejšiu, za javisko divého pustošenia. Snáď tým strašnejšiu podobu dokázať sa snažil v svojom podliactve, čím väčšou rozkošou, čím väčším požehnaním božím žiarili večne kvitnúce nivy Talianska.

Beda národu, v ktorého strede vyrastú divé spory, podlá ziskuchtivosť a nadutá vládybažnosť! Anjel šťastia s okom zaslzeným opustí zem, kliatbou nesvornosti obťaženú. Beda národu, ktorý nevyspelosťou svojou a nedbalosťou bohorúhavou sa tak poníži, že zabudnúc na právo žitia i na všetky nároky, ku ktorým je od večnosti oprávnený, strhne zo seba obraz božstva, zmyje z čela svojho pečať ľudskosti a stane sa prostriedkom chúťok nekalých, cieľov sebeckých i podnožou nadutosti a tyranie! Ľubovôľa a vďaka povýšenejších — to jeho boh i spása jeho. A koniec?… Zo stupňa na stupeň do čierneho zahynutia.

Vek renesancie začal sa v Taliansku najbezuzdnejším tyranstvom. Rodiny kniežatské žili v ustavičných rozbrojoch. Každé mesto bolo takrečeno osobitným štátom. Kto mal najväčší vplyv na obyvateľstvo, už či chytráctvom či bohatstvom, vyšinul sa na stolec vladárenia bez ohľadu na rod a pôvod i zásluhy. Vladárenie bez prechmatov nedalo sa myslieť a trvalo len dovtedy, kým proti jednému násiliu nezjavilo sa väčšie násilenstvo.

Tyrani, predvídajúc, že ich moc už v najbližšom okamžiku stroskotať môže, prirodzená vec, snažili sa každú minútu postavenia svojho bohato využiť. I nehľadeli na právo majetku ani na právo osoby. Kto sa stal podozrivým, druhého dňa ležal už mŕtvy na doske alebo na verejnom mieste zavraždený.

Ľud pospolitý nemal iného povolania, leda predávať dýku svoju a úklady tomu, kto najlepšie platil. Komu dnes za dobrý peniaz slúžil, toho už zajtra za vyššiu odmenu zavraždil. Celý národ bol pelešou zákerníckou, korunovaný tyraniou.

Chvalabohu, že sa tie časy pominuli. Tyranstvu odzvonili. Národy žijú slobodne, ponáhľajú sa k osvete a blahobytu. Každý z nich určuje si sám cestu, ktorou kráčať chce, nedá sa podplatiť, neslúži chúťkam cudzím, oj, veď tyranstva už viac niet…

Nemýľte sa! Hydra mnohohlavá, pravda, zmizla, avšak len za tým cieľom, aby sa veku nášmu v ohromnej veľkosti hydry jednohlavej zjavila. Za dávnych čias vídali ju v jej pravej podobe — nezatajila svoju bytnosť. Teraz odiala sa v cifrovaný oblek krásnych fráz, opásala sa mečom rovnoprávnosti a bratstva a na čelo prilepila si jasavú hviezdu voľnosti, aby svet, oslepený bleskami hviezdy, nebol spôsobilý videť hnusnú postavu hydry osudnej.

I

V meste Perugii slávi sa dobytie víťazstva. Avšak nemyslite si, že národ v nadšenosti a radosti jasá. Čože on má z víťazstva? Či môže pomýšľať, že s víťazstvom spojená je preň nejaká výhoda? Ba len povážte: národ nad víťazstvom smúti! A keby nebolo kedy-tedy počuť po rínku, skalami vydláždenom, uháňanie rytiera na ohnivom koni a keby v pokútnych uličkách predmestia neukázala sa občas blýskavá dýka nejakého banditu, ktorý v nádeji na bohatú odmenu ešte po nejakej obeti okom obozretným na všetky strany čiaha, ani by sme nevedeli, že sa v Perugii nejaká zvláštnejšia udalosť prihodila.

Prečo smúti ten národ? Snáď, že mu vladára milého odohnali? Snáď, že dostal na krk nebezpečného tyrana? Jemu je všetko jedno. No smútok jeho v takej obave má pôvod, že čo teraz počne, z čoho bude žiť, ak zbroj svoju nebude mať proti komu predávať?

Slávnosť víťazstva svätia len v paláci rodiny Baglione, ktorý stojí na hlavnom rínku. Tam to ide veselo. Stĺporadie mramorové, pri ktorom je vystavené druhé, živé stĺporadie telesnej stráže, ligoce sa v mori jasavého svetla. V sieňach skvostne ozdobených ozýva sa rozpustilý hovor a smiech verných prívržencov; časom zašumejú záchvevy lýry trubadúrovej, oslavujúcej hrdinstva najnovších dní.

Tichá to noc. Tak sa zdá, akoby naslúchala tým rôznym zdraviciam, vynášaným v hodujúcej spoločnosti na slávu rodiny Baglione. Slov sladkých, pochlebných jest nadostač. Mnohí, čo ešte pred krátkym časom priali stránke protivnej, zvelebujú víťaza s celou úprimnosťou, ľudkovia, čo sú tej praktickej zásady, že nie je radno ani výhodne proti prúdu plávať. A city nenávisti a hnevu je vraj najľahšia vec do krásnych, klzkých slov zahaliť.

Na kresle baršúnovom, zlatom sa lesknúcom, sedí šedivý starček, hlava rodiny Guido. Ťahy tváre jeho, ináč každodenné, oživli teraz výrazom neobyčajným; v nich zrkadlí sa nie natoľko veľká radosť ako skôr tiché uspokojenie. Z očú, pod hrubé osivené obrvy hlboko vpadnutých, prebleskuje lúč utíšeného povedomia. Celá postava Guidova vyjadruje len jeden cit, len jednu myšlienku, akoby hovoriť chcel: „Dosiahnuté, dosiahnuté a viac túžob pre moje zošlé údy už niet. Keď i na sklonku života stojím, predsa som blažený: rodinu svoju postavil som z nízkeho pôvodu na trón vlády v Perugii. Viac nechcem, ďalej túžiť nechcem ani nemám za čím. Sokovia moji, nadutí šľachtici, s hlavou rodiny Oddi na čele sú poškrtení alebo vyhnaní…“ Guido so škodoradosťou sa pousmial. Možno, že sa v tom trpkom úsmeve spytoval: „Všakver, ten mnohovplyvný povýšenec prečiarol vaše splesnivené psie kože, prečiarol?…“ Úsmev ten však v jednom okamžiku zmizol. Starče, aká to myšlienka, čo ťa odrazu znepokojila?! Čo tam po myšlienkach bojazlivých! Kým synovec tvoj Simonetto žije, z bratov udatných najudatnejší, oj, dovtedy sa neboj, neboj, sláva rodiny tvojej nezapadne.

V myšlienky pohrúženého Guida vytrhla z dumania tichosť, ktorá sa okamžite po celej sále rozložila. Oči všetkých upreté boli ku hlavnému vchodu siene. Len okamžitá tichosť a hneď zatým extatické[1] výkriky začali hrmieť akoby jedným hrdlom: „Evviva[2] Simonetto Baglione! Nech žije víťaz! Evviva Simonetto!“

Podopretý o rameno svojho brata Astorrea, vstúpil do sály synovec Guidov, mladý, osemnásťročný Simonetto.

Mládenec zaujímavý, vzrastu štíhleho, ešte nie dosť pevného, tváre viac detinskej, panenskej, ale s výrazom odvážlivosti a tieňom nevyvinutej prísnosti. Bohaté kučeravé vlasy farby čiernej príjemný kontrast tvorili s nežnou tvárou, viac bledou než červenkastou. Malé husté fúzy boli ešte v prvotnom štádiu vývinu. Ťažké brnenie rytierske zväčšovalo interesantnosť Simonettovu. Vidieť ho v tomto brnení železnom, kde-tu pozlátenom, a so šišakom ozdobným, na ktorého vrcholci zlatý sokol sa ligotal, veľmi upamätúvalo na mýtický zjav bohyne Minervy.[3]

Simonetto prikročí pred kreslo Guidovo chodom vážnym, istým, avšak nie prehnane grandióznym, takže sa zdalo, akoby podporu Astorreovu medzitým nepotreboval. Prikročí, na koleno skloní čiernu kučeravú hlavu, odpáše meč svoj a rečie:

„Ako hlave rodiny Baglione prinášam vám a odovzdávam, strýče, svoj meč. Odovzdávam ho, aby som ho z vašej ruky, ak bude treba, opäť obdržal na obranu nášho nadpráva. S ním skladám do ruky vašej i poslušnosť svoju, spolu i so svätým sľubom, že za rodinu našu hotový som nadobudnúť si nielen dvadsať rán ako dnes, ale podstúpiť aj smrť!“

Starec podal Simonettovi ruku a pobozkal ho na čelo. „Kto krst krvavý tak udatne prestojí,“ hovorí Guido, „ten ma v tom presvedčení utvrdzuje, že uprednostnenie slávnej rodiny Baglione má predsa budúcnosť. Boh ťa živ!“

V hodovaní pokračovalo sa ďalej. Stredobodom celej spoločnosti bol Simonetto. Krásky točili sa vôkol neho, obdivujúc a zvelebujúc jeho hrdinstvo. Rytieri v bojoch zostarlí za šťastie si pokladali, ak s mladým víťazom slovo mohli preriecť. Lýry pevcov Simonetta oslavovali.

Onedlho vzdialil sa Simonetto do izbietky, lebo hluk besedovania zväčšoval mdlobu jeho tela, ranami zoslabeného.

Pri jeho odchode znela luzná piesenka jedného pevca, strunami varyta majstrovsky sprevádzaná.

Mnohé ťa vence krášlia, jun milý,

a vence tie ti slávu vzdávajú.

Zložiť k nohám tvojim že môžu česť,

rytieri sa v radosti hojdajú.

Mnohé ťa vence krášlia, môj milý,

mne k nim pridať nemožno už viacej.

Ó, ešte len jeden kebys’ prijal:

veniec mojej ľúbosti horiacej!

„Veniec mojej ľúbosti horiacej!“ — slová tieto sa opätovali. Simonetto počúval ich odznievaie. Keď utíchol posledný zvuk akordu, zastal Simonetto na okamih medzi stĺporadím koridoru a okom orlím pohliadol hore, akoby sa na niečo rozpamätal.

„To jej pieseň,“ šeptal pre seba, „jej, čo mi v okamihu bitky, keď poranený na koňa som sa dvíhal, z obloka oproti ležiacej ulice bielou šatkou zakývala. Musím vidieť toho pevca, musím zvedieť od neho…“ Potom hlasne rečie Astorreovi: „Vrátim sa do siene!“

„Nemožno, brat môj,“ odpovie tento, „veľmi si slabý a tak sa mi vidí, že začínaš od mdloby blúzniť.“

„Vrátim sa!“

„Nedovolím!“ odsekne Astorre určite. „Na takú urážku etikety čože by riekli naši pyšní prívrženci?“

Simonetto poslúchol brata.

II

Vo výklenku okna, ťažkými hodvábnymi oponami od siene oddeleného, sedel v dôvernom rozhovore Giordano so svojou milenkou Giudittou. Mali znamenitú príležitosť k ľúbostným rečiam, k stískaniu rúčok a k bozkom, ukrytí pred celou spoločnosťou. Avšak ich rozhovor točí sa o tak zaujímavom predmete, že na povinnosť srdca úplne sa pozabudlo. O čom sa zhovárajú?

Nebuďme zaľúbenému páriku dlho na prekážku; vypočujme iba to dôležitejšie z jeho rozhovoru.

„Možné je, duša moja,“ rečie Giordano, „že by som sťa vojak i stranícky súdil o Simonettovi. Veď vieš, že my rytieri v záležitostiach lásky a udatnosti bývame žiarliví. Avšak napriek tomu vysloviť sa musím, že Simonetto zdal sa nám dnes v bitke na námestí nie obyčajným hrdinom, ale polobohom.“

„Ach, tak mladý šuhaj, ešte chlapčisko, a už by sa vedel vyznačovať? Ja ver mienim, že z teba tiež len straníckosť hovorí,“ rečie Giuditta, úľubne premeriavajúc pohľadom Adonisa[4] svojho, a v tom pohľade chcela snáď vysloviť, že by sa nejaká hrdinskosť neobyčajná od neho, t. j. Giordana už skôr očakávať dala a mohla.

„Práve myslím,“ odvetí Giordano, „že mladý ohnivý vek bol príčinou hrdinského jeho skutku. K tomu sa zaiste nie malá ľahkomyseľnosť vyžadovala napadnúť nepriateľa, niekoľko sto mužov silného, dvoma-troma desatinami našských, ktorí náhodne boli naporúdzi. Teraz po víťazstve je, pravda, aj iným ľahko povedať, že to bol výtečný, blahodarný kúsok. Lebo veru ak nie Simonetta, tak neviem, či dnes neboli by sme my viseli na tomto baglionskom paláci, ako visia na ňom oddiovskí stotridsiati obesenci…“

„Nespomínaj, prosím ťa…“ rečie Giuditta, stiahnuc nepríjemné vrásky na čele, „nech pozabudnem, že nad nami visí stotridsať mŕtvol.“

„Ale počuj, Giuditta,“ vraví Giordano hlasom vyvýšeným, na poznámku Giudittinu drzosťou presiaknutým, „víťazstvo preto naklonilo sa k nám, že Simonetto horkokrvný vrhne sa na útočníkov v prvom okamihu, kým Perugijčania nemali času nahliadnuť, kto je v presile a ku komu sa teda majú pripojiť. Pravdaže, Simonetto mal draho zaplatiť odvážlivosť svoju. Dvadsiatimi — počúvaj, Giuditta, a nezadumaj sa — dvadsiatimi ranami trafený padne mládenec z koňa. Videl som ho v seči klesajúceho a mráz ma prechádzal. Ale v tomže okamihu, akoby ho biely akýsi cherub novou zmužilosťou bol nadchol, ťažko zastonúc jeden raz, opäť vyšvihne sa na vraníka… Oj, bol to zjav krásny vidieť Simonetta s novým nadšením sa rútiť do zmesice divej. Kto ho videl, mladého šuhaja s tvárou panenskou, odiateho v pozlátené brnenie a so šišakom, na ktorom sa zlatý sokol blýskal, ten pocítil v hrudi svojej oduševnenie vyššej moci. Perugijčania, unesení hrdinstvom mladého Simonetta, začali sa hrnúť k nám a víťazstvo bolo na strane našej!“

Koniec ukážky