Eragon

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Christopher Paolini

Eragon – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu venujem svojej mame, pretože mi ukázala zázraky sveta, svojmu otcovi, ktorý mi odhalil muža za závesom, a svojej sestre Angele za to, že mi pomáha, keď je mi smutno.

Prológ
Tieň strachu

Nocou zadul prudký vietor a priniesol vôňu, ktorá mala zmeniť svet. Vysoký Tieň zaklonil hlavu a napäto vetril. Až na tmavočervené vlasy a gaštanové oči vyzeral takmer ako človek.

Prekvapene zažmurkal. Správa bola pravdivá: sú tu. Alebo je to pasca? Chvíľu zvažoval všetky možnosti a potom stroho zavelil: „Rozptýľte sa! Skryte sa za stromy a kríky! Zastavte každého, kto sa priblíži… inak zomriete!“

Okolo neho pobiehalo dvanásť urgalov s krátkymi mečmi a okrúhlymi štítmi pomaľovanými čiernymi symbolmi. Podobali sa na mužov s krivými nohami a mohutnými zvieracími pažami, ktoré vedeli len drviť a ničiť. Nad malými ušami im vyrastal pár skrútených rohov. Netvori sa s vrčaním vrhli do krovia a poskrývali sa. O chvíľu všetok hluk umĺkol a v lese zavládlo ticho.

Tieň vykukol spoza hrubého stromu a zadíval sa na cestičku. Bola taká tma, že obyčajný človek by nevidel vôbec nič, ale preňho bol aj mesačný svit prenikajúci pomedzi stromy silný ako slnečná žiara; jeho skúmavému pohľadu neunikla ani najmenšia podrobnosť, všetko videl jasne a ostro. Stál nehybne ako socha a v ruke držal dlhý lesklý meč. Po čepeli sa vinula tenká ryha. Zbraň bola taká úzka, že ľahko vkĺzla medzi rebrá, a zároveň taká pevná, že prerazila aj najtvrdšie brnenie.

Urgalovia nemali taký dobrý zrak ako Tieň, neisto tápali v tme ako slepí žobráci a šmátrali pred sebou mečmi. Ticho preťalo húkanie sovy. Všetci zostali v strehu, kým neodletela. Netvori sa triasli v chladnej noci ako osiky; jednému pod ťažkou čižmou zapraskala halúzka. Tieň zlostne zasyčal a urgalovia vyľakane znehybneli. Potlačil odpor – zapáchali ako skazené mäso – a odvrátil sa. Boli preňho len nástroje, nič viac.

Minúty sa zmenili na hodiny a Tieň premáhal netrpezlivosť. Tá vôňa musela ďaleko predbehnúť svojich pôvodcov. Nedovolil urgalom vstať a trocha sa zohriať. Ten pôžitok nedoprial ani sebe; zostal za stromom a napäto pozoroval cestičku. Lesom zašumel ďalší závan vetra. Tentoraz bola vôňa silnejšia. Vzrušene vytiahol tenkú peru a zavrčal.

„Pripravte sa,“ zašepkal a celé telo mu zavibrovalo napätím. Špičkou meča robil malé krúžky. Stálo ho veľa úsilia a intríg, kým nastala táto chvíľa. Teraz sa musí ovládať, inak všetko pokazí.

Urgalom pod hrubým obočím zasvietili oči a pevnejšie zovreli zbrane. Tieň začul vpredu slabé cinknutie, akoby na uvoľnený kameň narazilo niečo tvrdé. Z tmy sa vynorili nejasné obrysy a blížili sa po cestičke k nemu.

Traja jazdci na bielych koňoch cválali priamo do pasce. Hlavy mali hrdo vztýčené a plášte sa im v mesačnom svite trblietali ako tekuté striebro.

Na prvom koni sedel elf so špicatými ušami a s elegantne zošikmeným obočím. Bol štíhly, ale mocný, pripomínal rapír. Cez chrbát mal prehodený veľký luk. Na jednom boku mu visel meč, na druhom puzdro so šípmi zakončenými labutími perami.

Posledný jazdec mal rovnako pôvabnú tvár a výrazné črty ako on. V pravej ruke niesol dlhú kopiju a na opasku mu visela biela dýka. Hlavu mu zdobila nádherne tepaná prilba vykladaná jantárom a zlatom.

Medzi nimi šla na koni čiernovlasá elfka a pokojne sledovala okolie. Z jej hlbokých očí, lemovaných havraními kučerami, vyžarovala sila. Na kráse jej neubrali ani jednoduché šaty bez ozdôb. Pri boku jej visel meč a na chrbte dlhý luk a puzdro na šípy. V lone opatrovala vrecko, na ktoré podchvíľou pozrela, akoby sa chcela uistiť, že je na svojom mieste.

Jeden z elfov čosi potichu povedal, ale Tieň jeho slová nezachytil. Žena odpovedala s očividnou autoritou a jej ochrancovia si vymenili miesta. Ten v prilbe prešiel do čela a pevnejšie zovrel kopiju. Nič netušiac prešli okolo Tieňovho úkrytu a prvých urgalov.

Tieň už v duchu začal vychutnávať víťazstvo, keď vietor odrazu zmenil smer a zavial proti prichádzajúcim elfom – plný odporného urgalieho zápachu. Kone splašene zafŕkali a pohodili hlavami. Jazdci zmeraveli, zajastrili okolo seba, potom prudko zvrtli kone a vyrazili opačným smerom.

Elfkin kôň sa hnal na čele, nechávajúc ochrancov ďaleko za sebou. Urgalovia vyskočili z úkrytu a vystrelili za nimi prúd čiernych šípov. Tieň sa vynoril spoza stromu, zdvihol pravú ruku a skríkol: „Garjzla!“

Z dlane mu vyletel červený záblesk, ktorý zalial stromy krvavou žiarou a zasiahol ženinho žrebca. Kôň prenikavo zaerdžal a zrútil sa hruďou na zem. Elfka z neho neuveriteľne rýchlo zoskočila, dopadla na zem ako pierko a očami hľadala svojich ochrancov.

Smrtonosné šípy urgalov skolili oboch elfov takmer súčasne. Zrútili sa z ušľachtilých koní a ich krv sa zmiešala s blatom. Urgalovia sa k nim rozbehli, no Tieň ich zarazil: „Za ňou! Ide mi hlavne o ňu!“ Netvori zavrčali a rýchlo sa rozbehli po cestičke.

Keď elfka zbadala mŕtvych spoločníkov, z úst sa jej vydral zúfalý výkrik. Urobila smerom k nim ešte jeden krok, potom vychrlila kliatby na svojich nepriateľov a skokom sa vrhla do lesa.

Urgalovia sa predierali pomedzi stromy za ňou a Tieň sa vydriapal na žulové bralo, ktoré sa týčilo nad lesom. Dovidel odtiaľ na celé okolie. Zdvihol ruku a skríkol: „Istalrí boetk!“ Štvrť míle lesa vybuchlo v plameňoch. S vražedným odhodlaním zapaľoval postupne jednu časť lesa za druhou, kým okolo jeho úkrytu nevznikol asi dve stopy široký ohnivý kruh. Plamene zovreli les ako žeravá koruna. Potom už len dával pozor, aby náhodou niekde nezhasli.

Kruh ohňa sa rozširoval, a zmenšil tak plochu, ktorú mali urgalovia prehľadať. Vtom Tieň začul výkriky a ostré zajačanie. Medzi stromami zazrel, ako traja jeho prisluhovači klesajú smrteľne ranení na zem a elfka zvyšným urgalom uniká.

S nadľudskou rýchlosťou sa blížila k drsnému žulovému bralu. Tieň preskúmal zem dvadsať stôp pod sebou, potom sa vrhol dolu a pružne doskočil rovno pred ňu. Prešmykla sa okolo neho a uháňala späť k cestičke. Z meča jej kvapkala čierna urgalia krv a zasychala na vrecku, ktoré držala v ruke.

Rohatí netvori sa vyrojili z lesa a zastúpili jej cestu, takže nemala kam utiecť. Rýchlo sa obzerala a pokúšala sa nájsť nejakú možnosť úniku. Keď si uvedomila, že žiadna neexistuje, s kráľovským opovrhnutím vzpriamila hlavu. Tieň k nej kráčal so zdvihnutou rukou a kochal sa v jej bezmocnosti.

„Chyťte ju!“

Keď urgalovia vyrazili, elfka otvorila vrecko, strčila doň ruku a potom ho pustila na zem. V rukách držala obrovský zafírový kameň, v ktorom sa odrážali zúrivé plamene horiaceho lesa. Zdvihla ho nad hlavu a z úst sa jej rinuli horúčkovité slová.

Tieň zúfalo vykríkol: „Garjzla!“

Z dlane mu vyletela guľa červeného plameňa a mierila k elfke ako šíp. No bolo príliš neskoro. Les krátko osvetlil záblesk smaragdovozeleného svetla a kameň zmizol. Potom elfku zasiahol červený plameň a ona klesla na zem.

Tieň zaryčal, rozbehol sa a od zúrivosti vrazil meč do stromu. Zbraň preťala kmeň do polovice, zasekla sa a rozkmitala. Vypálil z dlane deväť bleskov energie, ktoré na mieste zabili zvyšných urgalov, potom vytrhol meč z kmeňa a rozbehol sa k elfke.

Z úst sa mu sypali proroctvá o pomste, vyslovené v odpornom jazyku, ktorý ovládal len on. Zaťal tenké ruky a nevraživo sa díval na oblohu. Studené hviezdy naňho hľadeli zhora ako pozorovatelia z iných svetov. Znechutene skrivil ústa a obrátil sa späť k omráčenej elfke.

Jej úchvatná krása, ktorá by očarila každého smrteľníka, preňho nič neznamenala. Uistil sa, že kameň je naozaj preč, a potom z úkrytu medzi stromami vyviedol svojho koňa. Priviazal elfku k sedlu, vysadol a cvalom vyrazil z lesa.

Ohne, ktoré mu prekážali v ceste, uhasil, ale zvyšok nechal horieť.

Objav

Eragon kľačal v udupanej tráve a skúseným okom skúmal stopy. Podľa odtlačkov vedel, že stádo bolo na lúke ani nie pred pol hodinou. Zvieratá sa čoskoro uložia na noc. Korisť, ktorú si vyhliadol – srna krívajúca na ľavú prednú nohu –, sa zatiaľ držala s ostatnými. Prekvapovalo ho, že ju ešte neroztrhal vlk alebo medveď.

Bezoblačná obloha bola tmavá, vo vzduchu povieval jemný vánok. Okolo Eragona sa strmo vypínali vysoké hory a nad nimi plával striebristý mrak. Jeho okraje ožarovalo červenkasté svetlo splnu. Mesiac ležal vo vidlici medzi dvoma zasneženými štítmi ako v kolíske. Po úbočiach hôr stekali potôčiky z chladných ľadovcov a trblietavých snehov. Dnom údolia sa plazila taká hustá hmla, že si takmer nedovidel na nohy.

Pätnásťročného Eragona delil od mužného veku len jeden rok. Nad prenikavými hnedými očami sa mu klenulo tmavé obočie. Obnosené šatstvo svedčilo o tom, že veľa pracuje. Na opasku mu visela pošva s loveckým nožom s kostenou rukoväťou a v ruke držal luk z tisového dreva, ktorý pred vlhkom chránilo jelenicové puzdro. Na chrbte niesol plecniak upevnený na drevenej kostre.

Stádo ho zaviedlo hlboko do rozoklaného horského pásma zvaného Dračie hory, ktoré sa ťahalo od severu na juh celým územím Alagaëzie. Z týchto hôr často prichádzali čudní ľudia a prinášali zvesti, ktoré nikdy neveštili nič dobré. No Eragon sa napriek tomu Dračích hôr nebál – bol v okolí Carvahallu jediný, kto sa odvážil prenasledovať zver hlboko do jeho skalnatých zákutí.

Na poľovačke trávil už tretiu noc a zvýšila mu len polovica jedla. Ak tú srnu nedostane, bude sa musieť vrátiť domov s prázdnymi rukami. Jeho rodina to mäso potrebuje, zima sa rýchlo blíži a nakupovať mäso v Carvahalle si jednoducho nemôžu dovoliť.

Eragon chvíľu postál v slabom mesačnom svite a potom vykročil do lesa smerom k úžľabine, kde sa podľa jeho odhadu stádo uložilo na noc. Stromy mu zastierali výhľad na oblohu a vrhali na zem vejárovité tiene. Stopy kontroloval len príležitostne; vedel, kam ide, a cestu poznal.

V úžľabine zručne napol tetivu a vytiahol tri šípy. Jeden nasadil do zárezu a ostatné držal v ruke. V mesačnom svetle videl asi dvadsať nejasných obrysov na miestach, kde v tráve ležali zvieratá. Srna, ktorú chcel dostať, bola na okraji stáda. Ľavú prednú nohu držala neprirodzene vystrčenú.

Eragon sa opatrne priplazil bližšie, luk pripravený. Všetka námaha posledných troch dní smerovala k tomuto okamihu. Ešte raz sa nadýchol, aby sa upokojil, a – vtom sa tichou nocou rozľahol ohlušujúci výbuch.

Stádo sa dalo na útek. Eragon sa vrhol cez vysokú trávu za ním a do tváre mu udrel horúci závan. Prudko zabrzdil a vystrelil na krívajúcu samicu. Minul ju o vlas a zlostne sykol do tmy. Zaklial, zvrtol sa a automaticky si pripravil ďalší šíp.

Za ním, na mieste, kde predtým odpočívalo stádo, tlel veľký kruh trávy a stromov. Na mnohých boroviciach oškvŕklo ihličie a tráva okolo spáleniska poľahla. Vo vzduchu sa vznášali kúdoly dymu prinášajúce zápach spáleniny. Uprostred vypáleného kruhu ležal lesklý modrý kameň. Nad zhoreniskom sa plazila hmla a jemne sa nad kameňom vlnila.

Niekoľko dlhých minút Eragon napäto striehol, odkiaľ sa privalí nebezpečenstvo, ale okrem hmly sa na lúke nehýbalo vôbec nič. Opatrne povolil tetivu a podišiel dopredu. Zastal. V mesačnom svetle vrhla jeho postava na kameň bledý tieň. Obozretne doň štuchol šípom a odskočil. Nestalo sa nič, a tak ho opatrne zdvihol.

Taký dohladka vyleštený kameň nemohol byť výtvorom prírody. Dokonalý povrch bol tmavomodrý, pokrytý pavučinou tenkých bielych žiliek. Kameň ho pod prstami chladil a bol neuveriteľne jemný, ako stuhnutý hodváb. Mal oválny tvar, dlhý bol asi stopu, a mohol vážiť niekoľko libier, aj keď sa zdal ľahší, než by podľa veľkosti mal byť.

Eragonovi pripadal krásny a zároveň desivý. Odkiaľ sa tu vzal? Má nejaký zvláštny účel? Potom mu na um prišla ešte znepokojujúcejšia myšlienka: Ocitol sa tu náhodou alebo bol určený priamo mne? Poučený nespočetnými starými príbehmi vedel, že k čarom a tým, ktorí ich používajú, treba pristupovať nesmierne opatrne.

Čo mám s tým kameňom urobiť? Keď ho vezme so sebou, bude s ním len oštara, a mohol by byť dokonca nebezpečný. Najmúdrejšie bude, ak ho nechá tu. Chvíľu váhal a už ho skoro pustil na zem, keď ho niečo zadržalo. Možno zaň kúpim nejaké jedlo, keď nič iné, rozhodol sa napokon, pokrčil plecami a strčil kameň do plecniaka.

Úžľabina bola na táborenie priveľmi nechránená, a tak znova vkĺzol do lesa a rozprestrel si prikrývku pod korene vyvráteného stromu. Na večeru si dal chlieb so syrom, zakrútil sa do prikrývky a zaspal s myšlienkami na zvláštne udalosti, ktoré sa mu v ten deň prihodili.

Údolie Palancar

Na druhý deň vyšlo slnko v sprievode nádhernej ružovo-žltej žiary. Vzduch bol svieži, voňavý a veľmi studený. Okraje potôčikov pokryl ľad a mláky zamrzli. Eragon si urobil na raňajky kašu a potom sa vrátil do úžľabiny preskúmať spálenisko. V rannom svetle neobjavil nič nové, a tak sa vydal na cestu domov.

Chodník bol vychodený len slabo a miestami sa v poraste celkom strácal. Keďže si ho vyšliapala zver, často sa vracal späť alebo robil dlhé okľuky. No napriek všetkému to stále bola najrýchlejšia cesta z hôr.

Dračie hory boli jedným z mála miest, o ktorých kráľ Galbatorix nemohol vyhlasovať, že sú pod jeho nadvládou. Dodnes kolovali príbehy, ako polovica jeho armády zmizla po tom, čo sa odvážila vstúpiť do hlbokého pralesa. Nad horami akoby viselo mračno nešťastia a smoly. Aj keď tam rástli nádherné vysoké stromy a klenula sa nad nimi žiarivá obloha, v Dračích horách len málo ľudí prežilo dlhší čas bez nehody. Eragon bol jedným z nich – on sám to nepripisoval nejakému zvláštnemu daru, skôr svojej neustálej ostražitosti a rýchlym reakciám. Chodil po tých horách už roky, no jeho pozornosť nepoľavovala. Vždy keď sa nazdával, že mu už odhalili všetky svoje tajomstvá, stalo sa niečo, čím ho znova zmiatli – ako teraz s tým kameňom.

Rezko si vykračoval a cesta mu rýchlo ubiehala. Neskoro večer dorazil na okraj strmého zrázu. Hlboko pod ním sa smerom k údoliu Palancar valila rieka Anora. Pohltila stovky potôčikov a voda sa teraz hnala s divou silou, neúprosne narážajúc na skaly a balvany, ktoré jej stáli v ceste. Vzduchom sa niesol tlmený hukot.

Utáboril sa v húštine neďaleko, a prv než sa uložil spať, pozoroval vychádzajúci mesiac.

V priebehu ďalšieho dňa a nasledujúceho poldňa sa veľmi ochladilo. Eragon sa ponáhľal, a tak plachú zver takmer nezazrel. Krátko po poludní začul vodopád Igualda, ktorý celé okolie zahalil jednotvárnym dunením padajúcej vody. Cestička ho zaviedla na mokrý bridlicový výbežok, okolo ktorého sa rútila rieka. Voda sa vyhadzovala vysoko do vzduchu, narážala do útesov obrastených machom a znova stekala späť.

Pred ním sa ako otvorená mapa rozprestieralo údolie Palancar. Spodná časť vodopádu, ktorá ležala viac ako pol míle pod ním, tvorila najsevernejší bod údolia. Neďaleko odtiaľ bolo vidieť skupinu hnedých budov, Carvahall. Z komínov sa dvíhal biely dym akoby navzdor okolitej divočine. Polia fariem z tejto výšky vyzerali ako fliačiky nie väčšie ako necht. Tam, kde sa vo vetre vlnila suchá tráva, mala zem svetlohnedú alebo pieskovú farbu. Rieka Anora sa od vodopádu kľukato vinula k južnému koncu údolia Palancar a odrážala široké pásy slnečného svetla. V diaľke míňala dedinku Therinsford a osamelú horu Utgard. Vedel, že hneď za ňou sa stáča na sever a ústi do mora.

Po chvíli Eragon zbehol z výbežku a začal namáhavý zostup po strmo klesajúcom chodníku. Keď konečne dorazil na úpätie hôr, už padal mäkký súmrak, v ktorom všetky tvary a farby splynuli do sivých obrysov. V šere žmurkali svetlá neďalekého Carvahallu, domy vrhali dlhé tiene. Okrem Carvahallu bola v údolí Palancar už len jedna dedina, Therinsford. Carvahall bol odtrhnutý od sveta a obklopovala ho drsná, no úchvatná divočina. Okrem obchodníkov a lovcov sem chodieval málokto.

Dedinu tvorili masívne zruby s nízkymi strechami – niektoré boli slamené, iné šindľové. Z komínov stúpal dym presycujúci vzduch vôňou dreva. Domy mali široké verandy, na ktorých sa ľudia schádzali na kus reči alebo tu uzatvárali obchody. Občas sa niektoré okno rozžiarilo, keď za ním zapálili sviečku alebo lampu. V čerstvom večernom vzduchu sa niesol hlasný hovor mužov a Eragon počul, ako si ženy chodia po svojich manželov a hrešia ich, že zasa idú domov neskoro.

Eragon prekľučkoval pomedzi domy k rozložitej budove z hrubých brvien, kde bol obchod s mäsom. Z komína sa valil čierny dym.

Strčil do dverí a vstúpil. Priestranná miestnosť bola vyhriata a jasne osvetlená ohňom praskajúcim v kamennom kozube. Pozdĺž náprotivnej steny sa ťahal prázdny pult. Dlážka bola vysypaná slamou. Všetko svietilo dokonalou čistotou, akoby majiteľ nemal inú záľubu, len vo voľnom čase vyškrabovať každú smietku aj z tých najmenších puklín. Za pultom stál mäsiar Sloun. Nízky mužíček mal na sebe bavlnenú košeľu a dlhý plášť zababraný od krvi. Na opasku mu visela súprava veľkých nožov. Mal žltkastú poďobanú tvár a podozrievavé čierne oči. Práve roztrhanou utierkou leštil pult.

Keď Eragon vošiel, Sloun vykrivil ústa. „Pozrimeže, slávny lovec prichádza medzi nás, obyčajných smrteľníkov. Koľko si ich dostal tentoraz?“

„Ani jedného,“ odvetil Eragon krátko. Slouna nikdy nemal v láske. Mäsiar sa k nemu správal opovržlivo, akoby bol špinavý. Zdalo sa, že vdovcovi záleží v živote už len na jedinom človeku – jeho dcére Katrine, ktorú slepo miloval.

„Ja žasnem,“ vyhlásil Sloun s predstieraným údivom. Obrátil sa Eragonovi chrbtom, zoškrabujúc čosi zo steny. „A preto si sem prišiel?“

„Áno,“ pripustil neochotne Eragon.

„Ak je tak, ukáž, ako si na tom s peniazmi.“ Sloun poklopkal prstami po pulte a Eragon celý nesvoj prestúpil z nohy na nohu a zostal ticho. „Len do toho – buď ich máš, alebo nie. Takže?“

„Peniaze síce nemám, ale…“

„Čože? Ty nemáš peniaze?“ skočil mu mäsiar prudko do reči. „A chceš si kupovať mäso? Vari iní obchodníci rozdávajú svoj tovar zadarmo? To ti ho mám dať len tak? A okrem toho,“ doložil príkro, „je neskoro. Príď zajtra, ale s peniazmi. Pre dnešok zatváram.“

Eragon sa naňho uprene zadíval. „Nemôžem čakať do zajtra, Sloun. Ale neprídeš skrátka. Našiel som niečo, čím ti môžem dobre zaplatiť.“ Hrdým gestom vytiahol kameň, opatrne ho položil na doškriabaný pult, kde sa rozžiaril v odraze tancujúcich plameňov.

„Skôr si ho niekde ukradol,“ zašomral mäsiar a zvedavo sa predklonil.

Eragon prešiel jeho poznámku mlčaním. „Bude to stačiť?“ spýtal sa. Prehltol urážku a posunul kameň po pulte.

Sloun zdvihol kameň a zamyslene ho poťažkal. Prechádzal dlaňou po hladkom povrchu a zblízka skúmal žilkovanie. S vypočítavým pohľadom ho položil na pult. „Pekný je, o tom potom, ale akú má cenu?“

„To neviem,“ pripustil Eragon, „ale nikto by sa nenamáhal takto ho opracovať, keby to bol nejaký obyčajný šuter.“

„To je mi jasné,“ povedal Sloun s prehnanou trpezlivosťou. „Ale akú má cenu? Keďže to nevieš, navrhujem, aby si si našiel obchodníka, ktorý ti ho ocení, alebo prijmi moju ponuku – dám tri zlaté.“

„To je zderstvo! Musí byť hodný aspoň desaťkrát viac,“ namietol Eragon. Za tri zlaté by kúpil mäso najviac na týždeň.

Sloun mykol plecom. „Ak sa ti nepáči, počkaj, kým prídu kupci. A vôbec, tento rozhovor ma už unavuje.“

Kupci navštevovali Carvahall každú jar a zimu. Bola to skupina kočovných obchodníkov a umelcov, ktorí skupovali všetko, čo dedinčania a miestni farmári dokázali dopestovať alebo vyrobiť navyše.

A naopak, predávali, čo bolo v dedine potrebné, aby prežila ďalší rok: osivo, zvieratá, látky a zásoby soli a cukru.

Eragon nemohol čakať až do ich príchodu; mohlo ešte nejaký čas trvať, kým sa ukážu, a jeho rodina potrebuje mäso okamžite. „Dobre teda, prijímam,“ prikývol odovzdane.

„Výborne, idem ti po nejaké mäso. Niežeby na tom záležalo, ale kde si ho našiel?“

„Pred dvoma dňami v Dračích horách…“

„Okamžite vypadni!“ rozkázal Sloun a prudko kameň odstrčil. Odpochodoval na druhý koniec pultu a začal zúrivo drhnúť nôž od zaschnutej krvi.

„Prečo?“ spýtal sa zaskočený Eragon. Pritiahol si kameň bližšie, akoby ho chcel chrániť pred Slounovým hnevom.

„Nebudem obchodovať s niečím, čo pochádza z tých prekliatych hôr! Ber si ten bosorácky kameň a vypadni!“ Slounovi sa šmykla ruka a porezal sa, ale zdalo sa, že si to nevšimol. Drhol nôž ďalej, rozmazávajúc po čepeli čerstvú krv.

„Ty mi odmietaš predať tovar?“

„Áno! Aspoň dovtedy, kým nebudeš mať poctivé peniaze,“ zavrčal Sloun a začal cúvať so zdvihnutým nožom v ruke. „Zmizni, kým ťa nevynesiem v zuboch.“

Vtom sa za nimi rozleteli dvere. Eragon sa prudko zvrtol, pripravený na ďalšie ťažkosti. Do miestnosti s dupotom vstúpil Horst, obrovský plecnatý chlap. V pätách mu šlo asi šestnásťročné dievča s odhodlaným výrazom na tvári – Slounova dcéra Katrina. Eragon bol prekvapený, že ju tu vidí. Zvyčajne sa držala bokom od potýčok, do ktorých sa pravidelne zaplietal jej otec.

Sloun na nich neisto pozrel a potom začal Eragona obviňovať: „Nechcel mi…“

„Ticho!“ umlčal ho Horst hromovým hlasom a zapukal hánkami. Bol v Carvahalle kováčom, o čom svedčila jeho býčia šija a hrubá dodriapaná kožená zástera. Na mocných rukách mal po lakte vykasané rukávy a cez rozopnutú košeľu mu bolo vidieť zarastenú svalnatú hruď. Pevnú sánku mu lemovala nedbanlivo pristrihnutá nepoddajná čierna brada. „Sloun, čo to zas vyvádzaš, prosím ťa?“

„Nič.“ Šľahol po Eragonovi vražedným pohľadom a potom vyhŕkol: „Toto… chlapčisko sem prišlo a začalo ma otravovať. Vravel som mu, aby šiel preč, ale ani to s ním nehlo. Aj som mu pohrozil, ale on nič!“ Zdalo sa, akoby sa Sloun pri pohľade na Horsta ešte viac zmenšil.

„Je to pravda?“ spýtal sa kováč.

„Nie!“ jednoznačne pokrútil hlavou Eragon. „Ponúkol som mu za mäso tento kameň a on ho prijal. Ale keď som mu povedal, že som ho našiel v Dračích horách, odmietol sa ho čo len dotknúť. Čo na tom záleží, odkiaľ je?“

Horst zvedavo pozrel na kameň, potom znova obrátil pozornosť k mäsiarovi. „Prečo s ním nechceš obchodovať, Sloun? Ani ja Dračie hory zvlášť nemilujem, ale pokiaľ ti ide len o cenu toho kameňa, založím zatiaľ Eragona vlastnými peniazmi.“

Otázka chvíľu visela vo vzduchu. Potom si Sloun oblizol pery a hlesol: „Toto je môj obchod. Môžem si v ňom robiť, čo sa mi páči.“

Katrina vystúpila spoza Horsta a pohodila gaštanovými vlasmi. Zaleskli sa ako spŕška roztopenej medi. „Otec, Eragon ti predsa chce zaplatiť. Daj mu to mäso, nech môžeme ísť večerať.“

Sloun nazlostene prižmúril oči. „Choď domov, dievča, do tohto ťa nič nie je. Povedal som, choď domov!“ Katrina stuhla a odmerane vypochodovala z miestnosti.

Eragon to pozoroval s nesúhlasom, no neodvážil sa zasiahnuť. Horst sa pošklbal za bradu a potom vyčítavo povedal: „No, keď je tak, teraz budeš obchodovať so mnou. Čo si to chcel kúpiť, Eragon?“ Jeho hlas burácal celou miestnosťou.

„Toľko mäsa, koľko si budem môcť dovoliť.“

Horst vytiahol peňaženku a vyrátal na pult stĺpec mincí. „Daj mi to najlepšie mäso na pečenie a rezne. A nech je toho toľko, aby mal Eragon plný vak.“ Mäsiar zaváhal, behajúc očami z Horsta na Eragona. „Nech ti nenapadne nepredať ho ani mne, to by nebol šťastný nápad!“ varoval ho Horst.

Sloun s nenávistným pohľadom vykĺzol do zadnej miestnosti. Bolo počuť zúrivé sekanie, šuchot a tiché nadávky. Po niekoľkých minútach sa k nim vrátil s náručou zabaleného mäsa. S kamennou tvárou prijal od Horsta peniaze a potom pokračoval v čistení noža, akoby tam neboli.

Horst si naložil mäso do náručia a vyšiel von. Eragon sa náhlil za ním, nesúc v rukách plecniak a kameň. Do tvárí im udrel ostrý večerný vzduch a osviežil ich po dusnote v nevetranom obchode.

„Ďakujem, Horst. Strýko Gero bude veľmi rád.“

Horst sa potichu zasmial. „Neďakuj. Už dávno som mal chuť urobiť niečo také. Sloun je obyčajný vydriduch, neuškodí mu, keď dostane trocha po nose. Katrina začula, že sa niečo deje, a bežala po mňa. Dobre, že som prišiel, veľa nechýbalo, a boli by ste sa pobili. Obávam sa však, že ani teba, ani nikoho z vašej rodiny už druhý raz neobslúži, aj keby ste hneď mali peniaze.“

„Prečo sa tak napaprčil? Priatelia sme síce nikdy neboli, ale peniaze od nás vždy vzal. A ešte nikdy som ho nevidel takto sa správať ku Katrine,“ povedal Eragon, otvárajúc plecniak.

Horst pokrčil plecami. „To sa spýtaj svojho strýka. On o tom vie viac ako ja.“

Eragon napchal mäso do plecniaka. „No, ďalší dôvod na to, aby som sa poponáhľal domov… vyriešiť túto záhadu. Prosím, toto ti teraz právom patrí.“ Podával mu kameň.

Horst sa zasmial. „Nie, len si ten čudný okruhliak nechaj. A čo sa peňazí týka, Albriech má v pláne odísť na jar do Feinsteru. Chce sa tam vyučiť za kováčskeho majstra a ja budem potrebovať pomocníka namiesto neho. Môžeš ku mne prísť a dlh si odpracovať, keď budeš mať čas.“

Natešený Eragon sa zľahka uklonil. Horst mal dvoch synov, Albriecha a Baldora, a obaja pracovali v kováčskej dielni. Zastúpiť jedného z nich bola veľkorysá ponuka. „Ešte raz ti ďakujem! Už teraz sa teším, že budem pracovať u teba.“ Bol rád, že sa našiel spôsob, ako sa Horstovi odplatiť. Jeho strýko by neprijal nijaký milodar. Vtom si Eragon spomenul, čo mu jeho bratanec kládol na srdce, kým sa vydal na poľovačku. „Roran chcel, aby som Katrine odovzdal odkaz, ale keďže s ňou teraz nemôžem hovoriť, nemohol by si to urobiť za mňa?“

„Samozrejme.“

„Odkazuje jej, že príde do mesta, len čo dorazia kupci, a že sa potom stretnú.“

„To je všetko?“

Eragon upadol do rozpakov. „Nie, ešte jej odkazuje, že je to najkrajšie dievča, aké kedy videl, a že na ňu stále myslí.“

Horstova tvár sa roztiahla v širokom úsmeve. Žmurkol na Eragona.

„Tuším to začína byť vážne, čo?“

„Áno, pane,“ odvetil Eragon a usmial sa. „Mohol by si sa jej za mňa poďakovať? Pekné od nej, že sa ma zastala pred svojím otcom. Dúfam, že ju za to nepotrestá. Roran by zúril, keby sa mojou vinou dostala do nepríjemností.“

„To nech ťa netrápi. Sloun netuší, že ma tam zavolala ona, takže pochybujem, že na ňu bude tvrdý. Navečeriaš sa s nami, prv ako pôjdeš?“

„Ľutujem, ale nemôžem. Gero ma už čaká,“ odvetil Eragon a zaviazal plecniak. Vyhodil si ho na chrbát, vykročil po ceste a na rozlúčku ešte zamával.

Mäso bolo ťažké, ale veľmi túžil byť čo najskôr doma, a tak vykročil s novým elánom. Dedina sa skončila a jej prívetivé svetlá zostali ďaleko za ním. Spoza hôr vykukol perleťový mesiac a zalial zem prízračným odleskom dňa. Všetko vyzeralo bezfarebné a ploché.

Keď sa priblížil k farme, odbočil z hradskej, ktorá pokračovala ďalej na juh. Vysokou trávou, siahajúcou po pás, viedol na vŕšok uzučký chodník, takmer skrytý v tieni košatých brestov. Zdolal vyvýšeninu a potom už uvidel svetlo domova.

Dom mal šindľovú strechu a tehlový komín. Pod strechou viedol odkvap, vrhajúci tieň na vybielené steny. Jedna strana uzavretej verandy bola plná narúbaného dreva, pripraveného na kúrenie. V druhej polovici bola uložená hromada náradia.

Keď sa tam po smrti Gerovej manželky Marian prisťahovali, dom bol už takmer pol storočia prázdny. Stál desať míľ od Carvahallu. Tak ďaleko nebýval okrem nich nikto. Ľudia si mysleli, že je to nebezpečné, pretože v ťažkých časoch sa rodina nemohla spoliehať na pomoc dediny, ale Eragonov strýko nikoho nepočúval.

Neďaleko domu stála vetrom ošľahaná stodola, v ktorej držali dva kone – Birku a Brugha – spolu so sliepkami a s kravou. Kedysi tam mali aj prasa, ale tento rok si ho nemohli dovoliť. Medzi oboma budovami bol vklinený voz. Polia sa končili hustým pásom stromov, ktorý lemoval breh Anory.

Keď sa unavene dovliekol k verande, zazrel za oknom nejaký pohyb. „Strýko, to som ja, Eragon. Otvor.“ Zaštrkotala zámka a dvere sa rozleteli.

Stál v nich Gero s rukou položenou na kľučke. Obnosené šaty na ňom viseli ako na strašiakovi. Spod šedivejúcich vlasov mu vykúkala vychudnutá, hladná tvár s prenikavými očami. Vyzeral ako človek, ktorého už sčasti mumifikovali, keď zrazu zistili, že ešte žije. „Roran už spí,“ odpovedal na Eragonov spýtavý pohľad.

Na drevenom stole, takom starom, že vlákna dreva vystupovali ako ryhy na obrovskom odtlačku prsta, blikotala lampa. Pri peci sa na stene leskli rady kuchynského riadu zaveseného na domácky vyrobených hákoch. Druhé dvere viedli do ďalšej časti domu. Doštená podlaha bola rokmi vyšliapaná dohladka.

Eragon zložil plecniak a vytiahol mäso. „Čo je to? Ty si kupoval mäso? Odkiaľ si vzal peniaze?“ spýtal sa strýko prísne, keď uvidel balíčky.

Eragon sa najprv nadýchol, skôr než odpovedal: „Nie, to pre nás kúpil Horst.“

„Ty si dovolil, aby to za nás zaplatil? Už som ti povedal, že v živote nebudem žobrať o jedlo. Ak sa tu nedokážeme uživiť sami, môžeme sa rovno presťahovať do mesta. Ani sa neobzrieš, a začnú nám posielať obnosené šatstvo a sústrastne sa vypytovať, či dokážeme prežiť zimu.“ Gero od zlosti až zbledol.

„Neprijal som nijaký milodar!“ vybuchol Eragon. „Horst navrhol, aby som ten dlh na jar odpracoval. Bude potrebovať pomoc, lebo Albriech odchádza.“

„A kde na to vezmeš čas? To sa chceš vykašlať na prácu, ktorú treba spraviť tu?“ Gero sa snažil opanovať, aby nezvýšil hlas.

Eragon zavesil luk a puzdro so šípmi na hák hneď vedľa vstupných dverí. „Ešte neviem, ako to urobím,“ povedal podráždene. „A okrem toho, našiel som niečo, čo by mohlo priniesť do domu nejaké peniaze.“ Položil kameň na stôl.

Gero sa k nemu naklonil: jeho hladný výraz sa vystupňoval takmer na vlčí, prsty sa mu zrazu roztriasli. „To si našiel v Dračích horách?“

„Áno,“ prisvedčil Eragon a opísal, ako sa to stalo. „No čo je najhoršie, prišiel som o svoj najlepší šíp. Budem si musieť vyrobiť nový.“ Obaja sa zadívali na kameň ležiaci v šere.

„Aké bolo počasie?“ chcel vedieť strýko a zdvihol kameň. Úzkostlivo ho zvieral v oboch rukách, akoby sa bál, že z ničoho nič zmizne.

„Tuhá zima,“ znela Eragonova odpoveď. „Sneh nepadal, ale každú noc mrzlo.“

Gero sa pri tej správe zatváril ustarostene. „Zajtra budeš musieť pomôcť Roranovi zožať zvyšok jačmeňa. Ak stihneme zozbierať aj tekvice, mráz nám už neublíži.“ Podal kameň Eragonovi. „Tu máš, schovaj si ho. Keď prídu kupci, dozvieme sa, čo je hodný. Najlepšie by bolo predať ho. Čím menej sa zapletieme s čarami, tým lepšie… Prečo vlastne Horst zaplatil za to mäso?“

Eragon strýkovi v skratke vysvetlil, ako sa pohádal so Slounom. „Vôbec nechápem, čo to doňho vošlo.“

Gero pokrčil plecami. „Rok predtým, než si sa narodil, zahynula Slounova žena Ismira v Igualdských vodopádoch. Odvtedy do Dračích hôr nevkročil a nechce s nimi nič mať. Ale to nie je žiadny dôvod, aby odmietol peniaze. Podľa mňa sa jednoducho rozhodol byť nepríjemný.“

Eragon sa od únavy ledva držal na nohách. „Dobre, že som už doma,“ povedal. Gerovi znežneli oči a prikývol. Eragon sa dovliekol do svojej izby, strčil kameň pod posteľ a zvalil sa na slamník. Doma. Od chvíle, čo sa vydal na poľovačku, si prvýkrát spokojne vydýchol a premohol ho hlboký spánok

Koniec ukážky