Z anglického originálu Roger Zelazny: The great book of Amber

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Avon books, Inc., New York, USA 1999,

preložili Lucia Halová, Barbora Kráľová, Linda Magáthová.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2018 ako 5177. publikácia.

Vydanie I.

Prebal a väzbu navrhol Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Katarína Jusková

Jazyková redaktorka Daniela Šinková

Technická redaktorka Jozefína Novotná

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačili Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

www.slovtatran.sk

: : knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

Compilation copyright © 1999 by Avon Books, Inc.

Nine Princes in Amber copyright © 1970 by Roger Zelazny

Translation © Lucia Halová, Barbora Kráľová a Linda Magáthová 2018

Illustration © Vladimír Križan 2018

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2018

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

1

Zdalo sa mi, že prešla celá večnosť, no pomaly sa to končilo.

Skúsil som pohnúť prstami na nohách, podarilo sa. Ležal som na nemocničnej posteli, obe nohy v sadre, ale fungovali.

Trikrát som tuho zatvoril a zasa otvoril oči.

Izba sa prestala krútiť.

Kde som, dopekla?

Hlava sa mi pomaly vyjasňovala a vracali sa spomienky. Vybavili sa mi všetky tie noci, sestričky a ihly. Vždy keď sa mi trochu vyčistila myseľ, niekto prišiel a voľačo mi pichol. Tak to bolo doteraz. V poriadku. Ale situácia sa zmenila, z najhoršieho som vonku. Budú s tým musieť prestať.

Alebo nie?

Zrazu mi napadlo, že možno nie.

Zaplavili ma pochybnosti o bezúhonnosti ľudských pohnútok. Došlo mi, že ma zbytočne oblbovali liekmi. Nemali na to skutočný dôvod, veď som sa cítil celkom dobre, ale ak im za to niekto platí, len tak neprestanú. Hraj to, tvár sa ospalo, radilo mi moje horšie, i keď rozumnejšie ja.

Nuž som ho poslúchol.

Asi o desať minút nazrela do dverí sestra, a ja som sa, samozrejme, tváril, že spím. Odišla.

Vtedy som už mal akú-takú predstavu, čo sa vlastne stalo.

Matne som si spomínal, že som mal akúsi nehodu. Udalosti po nej sa mi stále rozmazávali a o udalostiach pred ňou som nemal ani šajn. Vedel som, že najprv som ležal v nemocnici, až potom ma previezli sem. Prečo? Ktohovie.

Cítil som, že nohy mám v poriadku. Dosť na to, aby som sa na nich udržal, hoci som nevedel, koľko času prešlo, odkedy som si ich dolámal, ale určite som ich mal zlomené.

Posadil som sa. Bolo to hrozne namáhavé, bolelo ma celé telo. Vonku bola tma, za oknom viselo zopár hviezd. Zažmúril som na ne a prehodil nohy cez okraj postele.

Krútila sa mi hlava, ale po chvíľke to ustúpilo, vstal som, chytil sa mreže na čele postele a spravil som prvý krok.

Nohy ma udržali. Výborne.

Zrejme sa mi teda podarí odísť.

Vrátil som sa do postele, natiahol sa a uvažoval. Potil som sa a triasol na celom tele. Pred očami sa mi mihali svetielka.

V štáte dánskom to páchne hnilobou.

Spomenul som si, že som mal autonehodu. Skutočne príšernú.

Vtom sa otvorili dvere, do izby vniklo svetlo a cez poodchýlené viečka som uvidel sestru s injekciou. Mala široké boky, tmavé vlasy a široké plecia. Zamierila k mojej posteli.

Keď už bola pri mne, posadil som sa.

„Dobrý večer,“ pozdravil som.

„Ach, dobrý večer,“ odvetila.

„Kedy ma prepustíte?“ chcel som hneď vedieť.

„Musím sa opýtať pána doktora.“

„Opýtajte sa,“ pobádal som ju.

„Vyhrňte si rukáv, prosím.“

„Nie, vďaka.“

„Musím vám pichnúť injekciu.“

„Nemusíte. Nepotrebujem injekciu.“

„Obávam sa, že o tom rozhoduje doktor.“

„Tak ho zavolajte, nech sa vyjadrí. Dovtedy mi nič nepichajte.“

„Robím len, čo mi prikázali.“

„To robil aj Eichmann, a pozrite, ako dopadol,“ pomaly som pokrútil hlavou.

„Ako chcete,“ vzdala sa. „Ale toto musím nahlásiť.“

„Nech sa páči, a rovno mu oznámte, že ráno odchádzam.“

„To neprichádza do úvahy. Veď nemôžete chodiť a utrpeli ste aj vnútorné zranenia…“

„To sa ešte uvidí,“ odvetil som. „Dobrú noc.“

Bez slova sa zvrtla a odišla.

Ležal som na posteli a rozmýšľal. Očividne som v nejakom súkromnom zariadení, takže za mňa musí niekto platiť. Koho poznám? V mysli sa mi nevynárali nijakí príbuzní. Ani priatelia. Kto mi teda ostáva? Nepriatelia?

Lámal som si hlavu ďalej.

Zbytočne.

Žiadni sponzori mi neprichádzali na um.

Zrazu som si spomenul, že som zišiel autom z útesu do jazera. Nič viac som si nepamätal.

Som…

Toľko som premýšľal, že som sa znova začal potiť.

Nevedel som, kto som.

Aby som sa nejako zabavil, sadol som si a odmotal všetky obväzy. Zdalo sa, že mi nič nie je, očividne som urobil dobre. Železnou trubkou, čo som vytiahol z čela postele, som rozlomil sadru na pravej nohe. Zrazu som mal pocit, že musím odtiaľto čo najrýchlejšie vypadnúť, musím niečo spraviť.

Vyskúšal som nohu. Bola v poriadku.

Rozlámal som sadru na ľavej nohe, vstal a prešiel ku skrini.

Prázdna, žiadne oblečenie.

Začul som kroky. Vrátil som sa do postele a zakryl kusy sadry aj odmotané obväzy.

Opäť sa otvorili dvere.

Izbu zaplavilo svetlo a uvidel som mohutného chlapa v bielom plášti s rukou na vypínači.

„Čo som to počul – vraj nechcete poslúchať sestričku,“ ozval sa a už som ďalej nemohol predstierať, že spím.

„Čo nepoviete?“

Chvíľu sa mračil, potom povedal: „Treba vám pichnúť injekciu.“

„Ste lekár?“ opýtal som sa.

„Nie, ale mám vám dať injekciu.“

„A ja ju odmietam,“ odvetil som, „na to mám plné právo. Čo vy na to?“

„Že vám ju pichnem aj tak,“ prehodil a prešiel na ľavú stranu postele. V ruke, ktorú dovtedy schovával za chrbtom, držal injekciu.

Uštedril som mu úder pod pás zo šesť centimetrov pod sponou na opasku. Klesol na kolená.

„– – –!“ dostal zo seba po chvíli.

„Skús sa ku mne znova priblížiť,“ varoval som ho, „a uvidíš, čo sa stane.“

„Veď my si poradíme s pacientmi, ako ste vy,“ lapal po dychu.

Bolo mi jasné, že nadišiel čas konať.

„Kde mám šaty?“ vyštekol som.

„– – –!“ zopakoval.

„V tom prípade si vezmem tvoje. Vyzleč sa.“

Keď som to ešte dvakrát zopakoval, došla mi trpezlivosť, prehodil som cez neho deku a tresol ho po hlave železnou trubkou.

O dve minúty nato som bol biely ako Moby Dick alebo vanilková zmrzlina. Hnus.

Napchal som ho do skrine a vyzrel cez zamrežované okno. Nad radom topoľov sa vznášal kosáčik mesiaca. Striebristá tráva sa trblietala. Noc pomaly strácala prevahu nad dňom. Nič mi nepomohlo určiť, kde sa nachádzam. Zistil som len, že som na treťom poschodí, vľavo dolu som videl štvorec svetla – za oknom na prízemí sa svietilo, ktosi tam bdel.

Vyšiel som z izby a rozhliadol sa po chodbe. Na ľavom konci bolo zamrežované okno, ale po oboch stranách bolo dvoje dverí. Zrejme viedli k ďalším dverám ako tie moje. Podišiel som k oknu, ale videl som len ďalší trávnik, ďalšie stromy, tmavú noc, nič nové. Otočil som sa a zamieril opačným smerom.

Iba dvere, samé dvere, a spod žiadnych nepresvitalo svetlo, chodbou sa ozývali len kroky mojich priveľkých požičaných topánok.

Pozrel som na náramkové hodinky. Trištvrte na šesť. Železnú trubku som mal zastrčenú za opaskom pod bielym ošetrovateľským plášťom a pri chôdzi sa mi obšuchovala o stehno. Zhruba každých šesť metrov bolo na strope svietidlo a vrhalo do priestoru svojich štyridsať wattov svetla.

Prišiel som ku schodisku po pravej strane, viedlo nadol. Vykročil som naň. Koberec na schodoch tlmil moje kroky.

Na druhom podlaží to vyzeralo rovnako ako na mojom, iba dlhý rad dverí, nuž som zostupoval ďalej.

Na prvom podlaží som sa vydal napravo, hľadal som dvere, za ktorými sa svietilo.

Našiel som ich takmer na konci chodby a nezdržoval som sa klopaním.

V miestnosti sedel chlapík v nevkusnom župane za veľkým nalešteným stolom a listoval v akejsi účtovnej knihe. Toto veru nebola nemocničná izba. Vyvalil na mňa oči, už-už otváral ústa, že vykríkne, ale zrejme ho umlčal môj odhodlaný výraz. Prudko vstal.

Vošiel som a zatvoril za sebou.

„Dobré ráno. Máte problém,“ prehodil som.

Ľudia sú jednoducho zvedavé tvory, pretože po troch sekundách, skôr než som prešiel k stolu, sa opýtal: „Ako to myslíte?“

„Myslím to tak,“ odvetil som, „že máte na krku žalobu za neoprávnené zadržiavanie mojej osoby a ďalšiu za zneužitie právomoci, lebo ste do mňa pchali oblbováky jedna radosť. Už mám abstinenčné príznaky, možno budem agresívny…“

Vystrel sa.

„Vypadnite,“ povedal.

Všimol som si na jeho stole škatuľku cigariet. Jednu som si vzal. „Sadnite si a buďte ticho. Musíme sa porozprávať.“

Sadol si, ale nezmĺkol.

„Porušujete hneď niekoľko nariadení,“ oznámil mi.

„Nech súd rozhodne, kto je vinný,“ odvetil som. „Chcem svoje oblečenie a osobné veci. Odchádzam.“

„Nie ste v stave…“

„Nikto sa vás nepýtal na názor. Navaľte moje veci, alebo si to zodpoviete pred zákonom.“

Natiahol sa k tlačidlu na stole, ale plesol som mu po ruke.

„Ale no tak!“ nedal som sa. „To ste mali stlačiť, len čo som vošiel. Teraz je už neskoro.“

„Pán Corey, uvedomte si…“

Corey?

„Neprišiel som sem z vlastnej vôle, ale mám plné právo odtiaľto odísť, kedy sa mi zachce. Aj okamžite. Takže ma pustíte.“

„Očividne nie ste v stave od nás odísť,“ namietal. „To nedovolím. Zavolám niekoho, aby vás odviedol späť na izbu a uložil do postele.“

„Zabudnite na to,“ varoval som ho, „inak zistíte, v akom som stave. Mám pár otázok. Po prvé – kto ma sem poslal a kto to za mňa cvaká?“

„Dobre teda, nech je po vašom,“ vzdychol si a zvesil tenké pieskovo-žlté fúziky.

Otvoril zásuvku, strčil do nej ruku, a hneď som spozornel.

Vyrazil som mu automatický kolt kalibru .32 z ruky, skôr ako ho stihol odistiť. Vzápätí som ho schmatol zo stola a odistil som ho sám. „Na niečo som sa pýtal. Očividne si myslíte, že som nebezpečný. A možno máte pravdu.“

Chabo sa usmial a zapálil si, čo bola chyba, ak chcel pôsobiť sebaisto. Triasli sa mu totiž ruky.

„Dobre, Corey, ak vás to poteší,“ podujal sa na odpoveď, „priviezla vás sem vaša sestra.“

Ale čo, pomyslel som si.

„Aká sestra?“ opýtal som sa.

„Evelyn,“ odpovedal.

Nič mi to nehovorilo. „Zvláštne. S Evelyn sme sa predsa nevideli už roky,“ poznamenal som. „A ani netuší, že som v týchto končinách.“

Pokrčil plecami.

„Nuž…“

„Kde je? Ozvem sa jej.“

„Nemám poruke jej adresu.“

„Tak ju zožeňte.“

Vstal, prešiel ku kartotéke, otvoril ju, pohrabal sa v nej, vytiahol kartu.

Začítal som sa. Pani Evelyn Flaumelová… Ani jej newyorská adresa mi nič nehovorila, ale uložil som si ju do pamäti. V karte stálo, že moje prvé meno je Carl. Fajn. Zasa viem o čosi viac.

Zastrčil som si zbraň za opasok ku kovovej trubke, predtým som ju, pravdaže, zaistil.

„Tak to by sme mali,“ skonštatoval som. „Teraz mi povedzte, kde mám šaty a koľko mi zaplatíte.“

„Oblečenie sa vám zničilo pri nehode a musím vás upozorniť, že ste mali zlomené obe nohy, ľavú dokonca na dvoch miestach. Pravdupovediac, vôbec nechápem, ako sa udržíte na nohách. Sú to len dva týždne…“

„Vždy som sa rýchlo uzdravoval,“ vysvetlil som. „A čo tie peniaze…“

„Aké peniaze?“

„Mimosúdne vyrovnanie vo veci mojej žaloby za zneužitie právomoci. A tej druhej žaloby.“

„Nebuďte smiešny!“

„Kto je tu smiešny? Postačí mi liter, hneď teraz na ruku.“

„O tom s vami vôbec nemienim diskutovať.“

„Radšej to zvážte, len si predstavte, ako by utrpela povesť tohto ústavu, keby som vás ešte pred procesom rozniesol po novinách. Spojím sa s Americkou lekárskou asociáciou, s novinármi, s…“

„Vydierate ma,“ pochopil, „s tým nechcem mať nič spoločné.“

„Zaplatíte mi hneď alebo neskôr na základe súdneho rozhodnutia,“ objasnil som mu. „Mne je to fuk. Ale teraz by vás to vyšlo lacnejšie.“

Ak mi na to skočí, hádal som správne a nie je tu všetko s kostolným poriadkom.

Hodnú chvíľu na mňa zazeral.

Konečne sa zmohol na odpoveď: „Nemám pri sebe tisíc dolárov.“

„Koľko máte?“

„Toto je krádež,“ ozval sa znova po chvíli.

„Ale ba, bežná hotovostná transakcia, Charlie. Tak koľko?“

„V trezore mám asi päť stovák.“

„Sem s nimi.“

Keď preskúmal obsah trezora, oznámil, že je v ňom štyristotridsať dolárov. Nešiel som sa presvedčiť, nechcel som po sebe zanechať odtlačky. Vzal som, čo mal, a napchal prachy do vrecka.

„A teraz, aké taxíky vám sem chodia?“

Povedal mi meno spoločnosti, našiel som ju v telefónnom zozname a zároveň som sa dozvedel, že som v severnej časti štátu.

Požiadal som ho, aby mi zavolal taxík, lebo som nevedel, ako sa to tam volá, a nechcel som, aby sa dovtípil, že si nič nepamätám. Veď aj hlavu som mal predtým obviazanú.

Ako dohadoval odvoz, počul som meno ústavu: Greenwoodske sanatórium.

Zahasil som cigaretu, zobral si ďalšiu a usadil som sa v hnedom čalúnenom kresle pri policiach s knihami – z nôh mi padol asi stokilový kameň.

„Počkáme tu a potom ma odprevadíte k dverám,“ rozhodol som.

Celý čas mlčal ako zarezaný.

2

Okolo ôsmej ma taxík vysadil kdesi na rohu v najbližšom meste. Zaplatil som a asi dvadsať minút som sa prechádzal. Potom som sa zastavil v bistre, našiel som voľný box a dal si džús, vajíčka, hrianku, slaninu a tri šálky kávy. Slanina bola mastná ako šľak.

Raňajkoval som asi hodinu, potom som sa vybral hľadať obchod s konfekciou a počkal som, kým ho o pol desiatej otvorili.

Kúpil som si voľné nohavice, tri športové košele, opasok, pár slipov a topánky, čo mi boli akurát. Vzal som si aj vreckovku, peňaženku a hrebeň.

Odtiaľ som sa pobral na autobusovú stanicu a nastúpil na spoj do New Yorku. Nikto sa ma nepokúšal zastaviť. Nikto ma nehľadal.

Sedel som pri okne, sledoval ubiehajúcu krajinu v jesenných farbách, rozvlnenú ostrým vetrom pod jasnou chladnou oblohou, a dával som si dokopy, čo viem o sebe a momentálnych okolnostiach.

V sanatóriu som bol zapísaný ako Carl Corey a priviezla ma moja sestra Evelyn Flaumelová. Dostal som sa tam asi pred dvoma týždňami po autonehode, pri ktorej som si dolámal kosti, ale už sa mi zahojili. Nepamätal som si nijakú sestru Evelyn. Personál sanatória ma mal oblbovať liekmi, ale keď som precitol a vyhrážal sa právnikmi, zľakli sa. Dobre. Ktosi sa ma bohvieprečo bojí. To som mienil naplno využiť.

Snažil som sa spomenúť si na nehodu, lovil som v pamäti, až ma rozbolela hlava. Nebola to nehoda. Zrazu som bol o tom presvedčený, hoci som netušil prečo. Ale prídem na to a niekto za to draho zaplatí. Veľmi, veľmi draho. V útrobách mi vzbĺkol príšerný hnev. Ten, kto mi chcel ublížiť, využiť ma, spravil chybu a teraz si ju odskáče. Pochytila ma túžba zabiť, zničiť vinníka a vedel som, že niečo také necítim prvýkrát a že som už podobné rozhodnutie kedysi dotiahol do konca. Neraz.

Hľadel som von oknom na opadávajúce mŕtve lístie.

Keď som prišiel do mesta, najprv som sa dal ostrihať a oholiť v najbližšom zdieračskom pajzli a potom som si na záchodoch prezliekol košeľu a tielko, pretože neznášam, keď mi vlasy napadajú za krk. Pištoľ tridsaťdvojku od bezmenného chlapíka z Greenwoodskeho sanatória som mal v pravom vrecku saka. Keby ma Greenwood alebo moja sestra chceli dať narýchlo zbaliť, akiste by sa im hodilo, že pri sebe nosím zbraň bez povolenia. Ale aj tak som si ju nechal. Najprv by ma museli nájsť a ja som chcel vedieť prečo. Dal som si rýchly obed, hodinu som sa vozil autobusmi a metrom, potom som nastúpil do taxíka a vybral sa na adresu vo Westchesteri za Evelyn, ktorá bola aspoň na papieri mojou sestrou a ktorá mi, dúfajme, osvieži pamäť.

Cestou som si premyslel taktiku.

Takže keď som zaklopal a asi po pol minúte sa otvorili dvere rozľahlého sídla, vedel som, čo poviem. Preberal som si to v hlave, kým som kráčal dlhou kľukatou štrkovou cestičkou pomedzi tmavé duby a svetlé javory, pod nohami mi šuchotalo lístie a vietor ma chladil na čerstvo oholenom krku aj pod vyhrnutým golierom saka. Vôňa môjho vlasového tonika sa miešala so stuchnutým pachom brečtanu, čo sa ťahal po všetkých múroch starého tehlového domu. Nič sa mi tu nezdalo známe. Mal som dojem, že som tu nikdy predtým nebol.

Zaklopal som, odpovedala mi iba ozvena.

Vopchal som si ruky do vreciek a čakal.

Keď sa otvorili dvere, usmial som sa a kývol na pozdrav počernej pehavej slúžke s portorickým prízvukom.

„Áno?“ opýtala sa.

„Dobrý deň, prišiel som za pani Evelyn Flaumelovou.“

„Koho mám ohlásiť?“

„Jej brata Carla.“

„Ach, nech sa páči ďalej,“ pozvala ma.

Vošiel som do chodby – na podlahe bola mozaika z maličkých ružovkastých a tyrkysových kachličiek, steny boli obložené mahagónom, priečku naľavo obrastali veľkolisté zelené rastliny v dlhom kvetináči. Hore na strope bola kocka zo skla a glazúry, z ktorej prúdilo žlté svetlo.

Dievčina odišla a ja som sa obzeral, či neuvidím niečo povedomé.

Nič také som nenašiel.

Nuž som čakal.

Onedlho sa dievčina vrátila, usmiala sa, kývla a povedala: „Prosím, poďte za mnou. Prijme vás v knižnici.“

Kráčal som za ňou hore tromi schodmi a po chodbe popri zatvorených dverách ďalších dvoch miestností. Tretie vľavo boli otvorené a slúžka naznačila, že mám vojsť. Zastal som na prahu.

Ako každá knižnica, aj táto bola plná kníh. Viseli v nej tri maľby, dve zobrazovali idylické krajinky, jedna pokojnú morskú scenériu. Na zemi ležal hrubý zelený koberec. Pri mohutnom stole stál veľký glóbus otočený Afrikou ku mne, za ním obrovské okno cez celú stenu, osem sklených tabúľ. Ale nie preto som nešiel ďalej.

Za stolom sedela žena v modro-zelených šatách s véčkovým výstrihom a širokým golierom, mala dlhé vlasy, ofinu s odtieňom oblakov pri západe slnka či plamienka sviečky v tmavej miestnosti; akosi som vedel, že je to prirodzená farba. Oči za okuliarmi, ktoré podľa mňa ani nepotrebovala, mala modré ako jazero Erie o tretej popoludní v bezoblačný letný deň a ústa zvlnené v ľahkom úsmeve jej ladili s vlasmi. Ale nie preto som nešiel ďalej.

Odkiaľsi som ju poznal, no nevedel som odkiaľ.

S úsmevom som vošiel.

„Ahoj,“ pozdravil som.

„Sadni si, prosím,“ ukázala na mäkké oranžové kreslo s vysokým operadlom a opierkami, ako stvorené na rozvaľovanie.

Zvalil som sa doň a ona si ma prezerala.

„Rada ťa vidím opäť na nohách.“

„Veď aj ja. Ako sa máš?“

„Ďakujem, dobre. Musím priznať, že som ťa tu nečakala.“

„Viem,“ zaklamal som, „ale som tu a som ti vďačný za sesterskú láskavosť a starostlivosť.“ Vyslovil som to mierne ironickým tónom, len aby som videl, ako zareaguje.

Vtedy vošiel do miestnosti ozrutný pes – írsky vlkodav – a schúlil sa pred stolom. Za ním prišiel druhý, dvakrát obišiel glóbus a tiež sa natiahol na zemi.

„Nuž, to bolo najmenej, čo som pre teba mohla urobiť,“ odpovedala rovnako uštipačne. „Musíš si dávať za volantom väčší pozor.“

„Sľubujem, že nabudúce budem opatrnejší,“ odvetil som. Netušil som, akú hru hrám, ale keďže ona nevie, že to neviem, bol som rozhodnutý vytiahnuť z nej čo najviac. „Napadlo mi, že by si možno chcela vedieť, ako sa mi darí, tak som sa ti prišiel ukázať.“

„Chcela, chcem,“ povedala. „Už si jedol?“

„Len ľahký obed pred pár hodinami.“

Zazvonila na slúžku a rozkázala priniesť jedlo. „Predpokladala som, že odtiaľ odídeš, keď zosilnieš, ale nečakala som, že tak skoro, a už vôbec, že prídeš sem.“

„Viem, preto som tu,“ vysvetlil som.

Ponúkla mi cigarety, vzal som si, pripálil som jej a potom sebe.

„Vždy si bol nevypočítateľný,“ poznamenala po chvíli. „A hoci sa ti to v minulosti neraz vyplatilo, tentoraz by som s tým nerátala.“

„A to už prečo?“

„Pretože v hre je priveľa, aby si blufoval, a myslím, že presne to robíš, preto si sa tu zjavil ako duch. Corwin, vždy som obdivovala tvoju odvahu, ale maj rozum. Dobre vieš, ako si na tom.“

Takže Corwin? Uložil som si to ku Coreymu.

„Možno nie,“ nadhodil som. „Dosť dlho som spal, zabudla si?“

„Takže si nikoho nekontaktoval?“

„Ešte som nemal kedy, prebral som sa len nedávno.“

Naklonila hlavu nabok a prižmúrila tie úchvatné oči.

„Unáhlené,“ vyhlásila, „ale možné. Ty si schopný všetkého. Azda to aj myslíš vážne. Prečo nie. Beriem to tak, že áno. V tom prípade si to asi vyriešil šikovne a bezpečne. Zamyslím sa nad tým.“

Potiahol som si z cigarety v nádeji, že povie viac. Mýlil som sa, nuž som sa rozhodol chopiť zdanlivej výhody, čo som získal v hre, ktorej nerozumiem, s hráčmi, ktorých nepoznám, a o niečo, o čom nemám ani potuchy.

„To, že som tu, niečo znamená,“ povedal som.

„Áno,“ odvetila, „to je mi jasné. Ale si prezieravý, takže to môže znamenať všeličo. Počkáme a uvidíme.“

Počkáme na čo? Čo uvidíme? Aké všeličo?

Priniesli nám bifteky a džbán piva, takže som sa na chvíľu oslobodil od tajomných narážok a hmlistých poznámok, ktoré mali vyznieť prefíkane a rafinovane. Biftek bol výborný, ružový a šťavnatý, lačno som trhal zubami chlieb s tuhou kôrkou a hltal pivo. Ona sa pri pohľade na mňa smiala a odkrajovala si maličké kúsky.

„Vždy sa mi páčilo, s akým zápalom sa vrháš do života, Corwin. Aj preto sa mi nepozdáva predstava, že by si sa s ním mal rozlúčiť.“

„Ani mne,“ zamumlal som.

Pri jedle som si ju premeriaval. Už som ju kedysi videl v šatách s veľkým výstrihom, zelených ako more a so širokou dlhou sukňou. Bola tam hudba, tanec, zneli rôzne hlasy. Ja som bol v čiernom a striebornom a… Obraz sa stratil. No vedel som, že to bola skutočná spomienka, a v duchu som nadával, že ju nevidím celú. Čo sme si len hovorili – ona v zelenom, ja v čiernom a striebornom – vtedy v noci s hudbou, tancom a hlasmi?

Dolial som nám pivo zo džbána a rozhodol sa overiť si, čo som videl.

„Spomínam si na jednu noc,“ začal som, „ty si bola v zelenom a ja vo svojich farbách. Aké bolo vtedy všetko krásne, a tá hudba…“

Zatvárila sa skormútene, úsmev jej zmizol z tváre.

„Áno,“ povedala. „Boli to nádherné časy. Naozaj si sa s nikým nespojil?“

„Prisahám,“ vyhlásil som, akoby to niečo znamenalo.

„Všetko sa len zhoršuje,“ hovorila ďalej, „a v Tieni sú hrôzy, aké sme si ani nevedeli predstaviť…“

„A…?“ vyzvedal som ďalej.

„On má stále svoje problémy.“

„Aha.“

„Áno,“ pokračovala, „a bude chcieť vedieť, na ktorej strane stojíš ty.“

„Teraz sedím, a rovno pred tebou,“ odvetil som.

„Chceš povedať…“

„Aspoň zatiaľ,“ dodal som – azda prirýchlo, lebo vyvalila oči, „kým neviem, ako sa veci naozaj majú.“ Netušil som, o čom hovorím.

„Aha.“

Dojedli sme mäso, dopili pivo, kosti sme hodili psom.

Keď sme potom pili kávu, cítil som sa chvíľu ako brat, ale potlačil som to. Opýtal som sa: „Čo ostatní?“ Mohlo to znamenať hocičo a vyznelo to neutrálne.

Na chvíľu som sa zľakol, že sa ma opýta, ako to myslím. Ale iba sa oprela v kresle, zahľadela do stropu a povedala: „Ako vždy, o nikom nič neviem. Ty si to asi vyriešil najrozumnejšie. Pozdáva sa mi to. Ale ako sa dá zabudnúť na slávu?“

Sklopil som zrak, netušil som, aký pohľad si vyžaduje táto poznámka. „Nedá,“ potvrdil som. „Na tú človek nezabudne nikdy.“

Po dlhom nepríjemnom tichu sa opýtala: „Nenávidíš ma?“

„Jasné, že nie,“ odvetil som. „Ako by som mohol – po tom všetkom?“

Moja odpoveď ju očividne potešila, v úsmeve odhalila žiarivo biele zuby.

„To som rada, ďakujem. Si džentlmen ako vždy.“

Hlavou som naznačil úklon a samoľúbo som sa usmial.

„Prestaň, budem namyslený.“

„To sotva,“ odbila ma, „po tom všetkom.“

Cítil som sa nepríjemne.

Kypel vo mne hnev a napadlo mi, či vie, na kom by som sa mohol vyzúriť. Mal som dojem, že áno. Musel som potlačiť nutkanie priamo sa jej opýtať.

„Čo teda navrhuješ?“ prehodila nakoniec.

Vzhľadom na okolnosti som odvetil: „Je mi jasné, že mi nedôveruješ.“

„Ako by sme mohli?“

Množné číslo ma zaskočilo, vryl som si ho do pamäti.

„Nuž. Momentálne som ochotný byť pod tvojím dozorom. S radosťou zostanem tu u teba, kde na mňa môžeš dohliadnuť.“

„A čo potom?“

„Potom? Uvidíme.“

„Šikovné,“ zhodnotila môj návrh, „veľmi šikovné. A ja sa ocitnem v chúlostivej pozícii.“ (Navrhol som to iba preto, lebo som nemal kam inam ísť a peniaze, čo som získal vydieraním, mi dlho nevydržia.) „Áno, samozrejme, že môžeš zostať. Ale musím ťa varovať,“ dotkla sa akéhosi prívesku na retiazke okolo krku, „že toto je ultrazvuková píšťalka na psy. Donner a Blitzen majú ešte štyroch bratov, všetci sú vycvičení, aby zatočili s nespratníkmi, a všetci reagujú na moju píšťalku. Nech ti ani nenapadne vybrať sa niekam, kde nemáš čo robiť. Raz-dvakrát zapískam, a ani ty sa im neubrániš. Len aby si vedel, táto rasa môže za to, že v Írsku sa po vlkoch zľahla zem.“

„To viem aj bez teba,“ odvrkol som a vzápätí som si uvedomil, že som to naozaj vedel.

„Áno,“ pokračovala, „Ericovi sa bude páčiť, že si mojím hosťom. Možno ťa aj nechá na pokoji, a presne o to ti ide, n’est-ce-pas?“

„Oui,“ prisvedčil som.

Eric! Už sa niekam dostávame! Poznal som dajakého Erica a z nejakého dôvodu to bolo veľmi dôležité. Teda nebolo dôležité, že ho poznám, ale že Eric je stále v hre a múti vodu.

Prečo?

Jeden dôvod bol, že som ho nenávidel. Tak veľmi, až som uvažoval, že ho zabijem. Azda som to už aj skúsil.

No zároveň som vedel, že je medzi nami nejaké puto.

Žeby rodinné?

A čo ja? Čo sa to deje okolo mňa?