Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Strašidlo

Ferko Urbánek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Simona Reseková, Mária Kunecová, Dušan Kroliak, Ida Paulovičová, Katarína Tinesová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0024-7

Pôvodná publikácia

Ferko Urbánek. Strašidlo. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1920. 56 s.

Bibliografické poznámky

Strašidlo. Ľudová veselohra so spevmi v 3 dejstvách s premenou od Fr. Urbánka

Slovenskú divadelný ochotník

Sväzok XL.

Druhé vydanie

Na literárnom súbehu Spolku sv. Adalberta (Vojtecha) v Trnave stokorunovým honorárom odmenená práca.

Všetky práva podržuje si pôvodca.

Turčiansky Sv. Martin, 1920.

Tlačou a nákladom Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku.

Osoby

MARTIN SKULÍK, bohatý sedliak, vdovec

HELENKA, jeho dcéra

LUCIA, gazdiná u Skulíka

PAĽKO, paholok u Skulíka

MARIŠKA, slúžka u Skulíka

JURO, pasák

PETRÍK VRŠIAK, domkár

MIŠKO HLAVÁČ, „Amerikán“, jeho priateľ

ADAM KROŠNIAK, rychtár

SAMO BACHRATÝ, hostinský

FRNČÍK, TRNČÍK, hostia u Bachratého

KAČA, hluchá starká, ktorá kupči s hydinou

CIGÁNI, MUZIKANTI

Prvé dejstvo, premena druhého dejstva a tretie dejstvo odohráva sa na dvore Skulíkovom, druhé dejstvo v hostinci u Bachratého.

Dejstvo I.

Priestranný dvor. Na pravo pekný, veľký dom Skulíkov, nad izbami komory s pavlačou. Dvere i okná vedú na javište. Pri dome lavička. Na ľavo i v úzadí záhrada. V prostred javišťa strom, pod ním stôl a lavice.

Výstup 1.

Lucia. Skulík.

LUCIA (40-ročná, cifrovná panna, zametá dvor, tu i tu zaľúbene pozre na Skulíka).

SKULÍK (päťdesiatnik, sedí pod stromom a kuje kosu; zrazu sa obzre na Luciu): Nechaj si kus metly i na druhý raz, veď ju celú zoderieš.

LUCIA (prívetive): Čistota je pol života, gazdíčko. O metlu niet starosti — veď na salaši brezia dosť.

SKULÍK: A čo, pytačov čakáš, keď od Božieho rána riadiš, umývaš, líčiš a zametáš?

LUCIA: Nezaškodilo by, čo by aj pytači prišli, však je v dome dievča na vydaj. Ale ty si, Martinko, zabudol, že je sobota, že treba všetko obriadiť, dvor pozametať, aby svet ani gazdinú, ani dievčinu neohovoril.

SKULÍK: Múdry si z toho máločo robí, keď po ľudských žľaboch mutná voda tečie.

LUCIA: No, mrzí to len predsa človeka, keď ho ľudia jazykom v ústach omáľajú. A trpí tým i dobrý chýr domu, na ktorý každý statočný človek dbať musí.

SKULÍK: To vy, ženy, nemajúc vážnejších starostí, trápite sa nad kadejakými pletkami. I nebožká, Boh jej daj nebo, neraz vyplakala sa nad klebetami.

LUCIA: To bolo zas niečo iné. Tvoja nebohá žena, Bože jej daj ľahko duši, bola osoba nezdravistá, nemohla, nestačila. Za mňa to musí byť ináč, a to tak, ako sa na prvý gazdovský dom v dedine svedčí, ako to domu bohatého Skulíka pristane.

SKULÍK: A je to už i ináč. Tak to mohlo u nás vždy byť, ale nebohá… (Zamyslí sa.)

LUCIA (celkom sa sblíži): Bola nezdravá, chudera.

SKULÍK: Áno, bola nezdravá, a chorobu svoju zadovážila si tým, že nechcela prijať nijakej rady, ale — Bože jej odpusť! — bola svojhlavá a nadmier hnevlivá.

LUCIA: Hnev škodí telu i duši. Ako jedovatý červ podožiera zdravie človeka, zatemňuje rozum, zohyzďuje nás pred svetom i pred samým Bohom.

SKULÍK (smutne): Bolo to jej slabosťou.

LUCIA: Láska robí divy, láska všetko premáha. A preto milujúca žena z lásky k milovanému mužovi môže a má premôcť každú jemu nepríjemnú slabosť, lebo ináč nemá lásky, nemá srdca preň. Čo je mužovi milé, to nech je žene sväté.

SKULÍK (k obecenstvu): To je múdra reč. Rozum rastie s rokmi. (Obzre Luciu.) No, zvedavý som, aký život by tvoj muž mal, Lucia?

LUCIA (nadšene): Ja-ja-jáj, keby som ja muža mala! Mal by za živa raj na zemi! (Objíma metlu.)

SKULÍK (smeje sa): Ha-ha ha, ba horúce peklo! Láskou by si ho uškrtila, veď už pri myšlienke naň div že metlu nerozdrúzgaš. Ale kde niet žobráka, tam sa dvojnásobná almužna dáva.

LUCIA: Hoj, nie, Martinko! Čo na srdci, to na jazyku. A jedno srdce druhého sa dotýka. Láska lásku rodí. (Medzi rečou pristupuje vždy bližšie ku Skulíkovi.)

Výstup 2.

Juro. Predošlí.

JURO (za kulisňou): Jaj-jaj-jaj! (Vbehne zľava prestrašený.) Pa-pa-pán Boh vám daj dobrý deň!

SKULÍK (preľaknuto): Čo sa stalo?

LUCIA (tiež tak): Čo je? Čo sa robí?

JURO: Čo sa robí? Zle sa robí, ej, veru zle sa robí. (Škrabe sa za ušami.)

SKULÍK: Čo? Kde?

LUCIA: Na salaši?

JURO (prisviedča, kývajúc hlavou): Veru na salaši; ako výchor letím odtiaľ.

SKULÍK: A čo, pre Boha, zdula sa lichva?

LUCIA: A či ovce pokapaly?

JURO (chytí sa za hlavu): Jo-jo-jój, keby len to! Ale sto ráz horšie je tam.

SKULÍK (dupne nohou): Teda čo je tam, hovor! Sto hrmených ti šubu páralo, čo je tam?

LUCIA: Hovor, Juríčko, hovor!

JURO (bojazlive sa obzerá): Tam — tam —

SKULÍK (udre Jura po hlave, že mu odletí klobúk): Čo tam?

JURO (skríkne): Joj! (Vyrazí zo seba.) Straší!

LUCIA (odskočí od Jura a žehná sa): Matka Božia! Že vraj straší!

SKULÍK (zadiveno): Čože? Na mojom salaši že straší?

JURO (prikyvuje hlavou a búcha sa päsťou o prsá): Nuž veru, nech som dobrý, straší. Tak straší, že tam človek vlastným životom je nie istý.

SKULÍK, LUCIA: A čo straší?

JURO: Čo straší, to straší, ale veru straší. Ani jednu noc nemáme pokoja. Práve o polnoci sa to dostaví. Cupoce, dupoce tichým drobným krokom, potom vopchá do okna svoje biele strapaté hlavisko s vyvalenými okáľmi a mäčí ako koza. Potom začnú kravy ručať, kozy mäčať, ovce bľačať a pes zavýjať, že nám od strachu vlasy na hlave dupkom vstávajú.

SKULÍK: Čo, azda niekto chce lichve počariť? Úžitok vziať? Požehnanie odňať?

LUCIA: A preto si prišiel schválne dolu?

JURO: Aha, lebo ma Mariša poslala, že vám odkazuje, aby ste si na salaš niekoho poslali, lebo že ona tam ani za svet neostane.

SKULÍK: Pletky! Keď tam ona neostane, nuž ostaneš ty tam, a koniec.

JURO: (úzkostlive): Ja — ja? Ani čo mi hneď o jedny čižmy službu popravíte, ba čo mi celý salaš sľúbite, ja vám tam samotný neostanem. Veď som sa ráno sotva prebrať mohol. A keď som sa už naraňajkoval, ovce napásol, ešte som sa Mariši spytoval, či som živý alebo už mŕtvy.

SKULÍK: No, dobre dobre, už sa len vráť hore nazpäť; poriadok urobím so strašidlom i s vami.

JURO: Dobre sa majte! (Odchodí.)

LUCIA (volá za ním): Hej, Juro, počkaj! A odkedy vás to tam straší?

JURO: Odkedy nebožká gazdiná umreli, nemáme pokoja. S Bohom! (Odíde.)

Výstup 3.

Predošlí bez Jura.

SKULÍK (chytí sa za hlavu, sadne na lavicu zronený): Lucia, počula si?

LUCIA: Počula. (S pretvárkou.) Odpočinutie večné daj jej, ó, Pane!

SKULÍK: A myslíš, Lucia, že by ona — nebožká, vskutku…

LUCIA: Po smrti pokoja nemala? Prečo nie? To je všetko možné. Nebohá gazdiná nebola ani za živa s nikým a s ničím spokojná, azda ani po smrti nemá pokoja.

SKULÍK: Máš pravdu. Ona bola čudná osoba. Ale jednako neviem, že by bola nejaký ťažký hriech mala, ktorý by jej po smrti odpočinku nedal.

LUCIA: Muža svojho nemilovať je už samo v sebe ťažkým hriechom. A ona ťa, Martin, nemilovala.

SKULÍK: To dobre viem; išla za mňa len k vôli majetku.

LUCIA: Keď musela. Rodičia ju donútili. Hoci (lichotive) takého poriadneho, statočného muža, ako si ty, mohla veru z celého srdca milovať (Zavzdychne zhlboka.)

SKULÍK (vezme jej ruku medzi dlane): Lucia, ty ma lepšie poznáš, ako nebohá.

LUCIA: Pravdaže ťa za tých pár týždňov, čo som v tvojom dome gazdinou, lepšie poznám, ako nebohá za toľké roky. A viem si ťa uctiť (kladie ruku na srdce), i milovať.

SKULÍK (pustí jej ruku — smutne): Ona ma nemilovala. (Sadne si.)

LUCIA: Lebo ľúbila Mateja Vršiaka, driečneho skleničkára, za neho chcela sa vydať nasilu. Keď jej to rodičia zabránili a za teba ju donútili, zanevrela na celý svet, vyhýbala ľuďom, bola večne namrzená, neprívetivá, nemala pre nikoho viac citu ani pravej lásky.

SKULÍK: No, Helenku predsa len milovala.

LUCIA: Hriešnou láskou, lebo hriech je to, keď žena svoje dieťa viac miluje, ako svojho muža. Preto myslím, že jestli jej duch nemá vskutku pokoja, nuž nehľadá teba, ale…

SKULÍK (rýchle vstane):. Helenku? (Úzkostlive.) Myslíš, že Helenku hľadá?

LUCIA (určite): Nuž veru len ju.

SKULÍK: A keď ju na salaši nenajde, dôjde — pre živého Boha! — naposledy i sem?

LUCIA: Skôr áno, ako nie. Ja by ti radila, aby si Helenu poslal na salaš. Tá sa duchov nebojí.

SKULÍK (podráždene): Lucia, ty blaznieš! Čo by svet riekol, že bohatý Skulík jedinú svoju dcéru posiela na salaš kravy pásť a dojiť, ako by nemal za čo slúžku si držať?

LUCIA: Rozumný človek by to len schválil. Každý vie, že pre Helenu gróf nepríde, ale len gazda. A gazdinej treba, aby vedela v prvom rade lichvu opatriť. Ľa, hen bohatý Krošniak má len jediného syna, a ten musel kravy pásť, voly poháňať a teraz na koňoch robí. A ktože ho za to pohanil? Ty sám by si mu Helenu rád dal, len keby zaň chcela ísť.

SKULÍK: Rada tvoja sa mi pozdáva. Musím jej to hneď rozkázať a pripravím ju zároveň na zajtrajších hostí. (Vľúdne.) Ty si rozumná gazdiná. Vidím, že nielen mne praješ, ale celému môjmu domu žičíš. Domácnosť mi v najlepšom poriadku udržuješ, za čo sa ti chcem odslúžiť dobrým. (Odíde vľavo.)

Výstup 4.

Paľko. Predošlá.

PAĽKO (s bičom v ruke vystúpi úzadím zprava, chvíľu stojí).

LUCIA (hľadí za Skulíkom, tisnúc ruky k srdcu; posiela za ním bozky).

PAĽKO (krúti hlavou, zahrozí Lucii a praskne bičom).

LUCIA (ľakne sa a skríkne): Pre Boha, čo sa robí?

PAĽKO (smeje sa): Ha-ha-ha, čo sa ľakáte, ani čo by strašilo!

LUCIA (vážne): Však i straší veru.

PAĽKO: Lačného v žalúdku.

LUCIA: Netáraj a nerob posmešky. Práve dobehol Juro, celý poplašený, že na salaši straší.

PAĽKO: Driečnu Marišku? Ach, ach! Tou mátohou by som i ja nedbal byť.

LUCIA: Marišu i Jura.

PAĽKO: Och, joj, videla baba oheň na veži, ale veže nevidela.

LUCIA: Ja nerobím žarty. (Obzerá sa.) Duch nebožkej vraj nemá pokoja a túla sa nocou.

PAĽKO: Nie je div, keď vidí. (Komickou mimikou napodobní Luciu, posielajúc bozky na Skulíkom.)

LUCIA (opre ruky o pás, prísne): Čože?

PAĽKO: Prišiel som sa len opýtať, či sa má ešte dnes ďatelina shodiť s voza.

LUCIA (panovite): Ešte dnes! Nuž a či chcete už odpočívať? Čo môžeš dnes urobiť, neodkladaj na zajtra. Do večera ešte i tri vozy shodíte, nie jeden, len sa ponáhľajte! (Vojde do domu.)