Eva Martinovičová

Krehký vzťah

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Eva Martinovičová, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Katarína Marenčinová, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
447. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-450-9 (brož.)
ISBN 978-80-8114-466-0 (ePub)

1.

O závislosti, ktorá vyzerala ako láska a o láske, ktorá sa skrývala za priateľstvo

2.

Dopoludnie sme strávili s Matúšom v saune, ako veľakrát za posledných päť mesiacov. Keď ma zbadal, usmial sa sexi ústami a povedal: Ahoj, Anička. Objal ma a pobozkal. Nebol to priateľský, letmý bozk na líce. Pritisol svoje pery na moje, chvíľu vychutnával ich teplo, privinul si ma, potreboval ma vnímať celým telom. Ako vždy.

V saune si ľahol tak, aby sa naše hlavy dotýkali. Pery takmer na perách, držal ma za ruku, občas ma pohladkal a pobozkal mi prsty. Jeden po druhom. Rozprávali sme sa, vždy sme mali o čom, témy boli nevyčerpateľné. Možno sa nie vždy a vo všetkom zhodneme, ale o to sú naše rozhovory zaujímavejšie. Už si tak úzkostlivo nestrážim ústa, Matúš ma dobre pozná, vie, že moje vety nie sú namierené proti nemu. Aspoň dúfam, niekedy ich totiž myslím vážne. Vtedy si pripadám ako dvorný šašo, tiež mal dovolenie hovoriť kruté pravdy. A tým, že mi Matúš rozpráva o svojom živote, dáva mi aj právo vyjadriť sa k nemu. Kruto.

Matúš vyzeral byť šťastný, ako vždy, keď sme boli spolu. Aj na lôžku ma držal za ruku, občas ma pohladkal, pozeral mi do očí a opakoval: Anička, vyzeráš veľmi dobre, naozaj si veľmi pekná. Akoby ho to stále prekvapovalo. Rovnako, ako ho prekvapuje, že mu je so mnou dobre. Pretože so mnou je sám sebou.

Rozlúčili sme sa tiež ako vždy. Objal ma, pritúlil sa ku mne a pobozkal ma. Pozerala som, ako odchádza a myslela na večer. Na dnešný večer, ktorý strávi so svojou partnerkou, aby oslávili osem mesiacov ich vzťahu. Aby spolu oslávili deň, keď ma Matúš vyhodil zo svojej postele, bytu aj života.

3.

„Môžem sa ťa niečo opýtať?“

„Ach bože...“ Ezop mal paniku nielen v hlase, ale aj v očiach. Zatvoril ich, akoby čakal úder.

„Iba jednu otázku.“

„Ach bože...“ zopakoval, stuhol, pozerala som mu do tváre, nepohol sa mu na nej jediný sval. Bál sa, vedela som, čoho. Tentoraz som necúvla, musela som počuť jeho odpoveď. Práve teraz. Keby som stratila odvahu ako toľkokrát predtým, pochybnosti by ma zničili.

„Chceš so mnou zostať?“

„Áno,“ vydýchol okamžite. Uľavilo sa mi, usmiala som sa. Otvoril oči a čakal ďalšiu otázku.

„To je všetko. Potrebovala som to vedieť. Ďakujem.“

Objala som ho, pritúlila som sa k nemu a pohladkala ho po tvári, ruka mi skĺzla po jeho nahej hrudi na brucho. Poslednú hodinu sme premilovali, ale stačilo pohladkať jeho brucho a bol znova pripravený. Ja tiež. Tá úľava, moja po jeho odpovedi a jeho, pretože som sa nepýtala na to, o čom nechcel hovoriť, priniesla túžbu. A istotu, že sa nemilujeme posledný raz.

To, čo bolo medzi nami, bolo krehké. Ezop mi to povedal pred týždňom počas našej nočnej telefonickej diskusie. Každý večer sme spolu telefonovali dlhé hodiny, nestačilo, že sme sa stretávali v mojom byte niekoľkokrát týždenne. Málokedy sme plánovali stretnutia, zvyčajne sa ma večer, predtým, ako mi zaželal dobrú nôcku a krásne sníčky, opýtal: Anička, čo robíš zajtra? Pozveš ma na kávičku?

Vždy som si našla čas, tešila som sa na jeho návštevy. Prebiehali rovnako. Bozk pri vchodových dverách, objatie vo výťahu, narastajúce vzrušenie. Objatie a bozky v predsieni, jeho cesta do kúpeľne. A spoločná do spálne.

Niekedy prišiel na dve-tri hodiny, inokedy sa zdržal celé popoludnie. Počas prvých mesiacov nášho vzťahu sme spolu netrávili večery. Jeho večerná návšteva akoby bola potvrdením, že to, čo medzi nami bolo, bol skutočný vzťah. Pracoval vo firme iba tri ulice od môjho bytu, mohol si spraviť chvíľu voľno, pozývala som ho k sebe. Odmietal so slovami: Veď to sa nepatrí, na tak krátko, je to voči tebe nezdvorilé. Nechápala som, čo je nezdvorilé na krátkej návšteve. A nepochopila som, prečo radšej sedí v prázdnej kancelárii ako vedľa mňa v objatí. Pre mňa je nielen príjemné, ale aj samozrejmé, využiť každú príležitosť na to, aby sa dvaja objali, aj keby to bol letmý bozk cez otvorené okienko na aute.

V ten piatkový podvečer, keď som našla odvahu položiť Ezopovi moju otázku, som sa pred jeho príchodom pozrela na pokec. Či tam bol aj dnes, tak ako každý deň. Či si píše nielen so mnou, ale aj s inými ženami. Či má v profile stále napísané, že hľadá intímnu priateľku. Netušil, že viem o jeho ďalšom nicku. Prišla som na to náhodou? Poznáte chvíle, keď sa ozve intuícia, ten náš šiesty zmysel, a čokoľvek robíte, necháte všetko tak a zrazu viete?

Nepamätám sa, čo som v tej chvíli robila, ale prepadol ma nástojčivý pocit, že sa na ten pokec musím pozrieť, preskúmať používateľov a potvrdiť si to, čo cítim. Spoľahla som sa na vnútorný hlas, netrvalo mi to ani minútu a vedela som. Celkom presne som vedela, že Ezop používa aj iný nick. Pozrela som sa, kedy ho založil, nalistovala ten deň v mojom diári, odvtedy neprešiel ani mesiac. Preboha, prečo má potrebu založiť si ďalší nick hodinu po príchode domov, keď sme spolu strávili takmer celý deň? Keď z tých ôsmich hodín sme sedem a pol boli v objatí a možno päť sme sa milovali? A prečo stále hľadá intímnu priateľku, keď ju má? Keď má mňa? Už pol roka...

Pokec som milovala aj nenávidela. Spájal nás s Ezopom, stačilo sa pripojiť. Jeho správy ma tešili, ráno ma vítali v novom dni, popoludní mi priali krásny dníček a večer dobrú noc. Chodila som tam iba kvôli Ezopovi, odmietala som všetky návrhy na stretnutia, písanie si, spoznávanie sa, sex, návštevy kina, pozvania na kávu alebo na drink od iných mužov. Odpisovala som, že som zadaná, píšem si s priateľom a naozaj, ale naozaj nemám záujem o nič z toho, čo mi ponúkajú. Ezop si písal aj s inými ženami, niekedy som čakala na jeho správy pridlho. Desilo ma to, moja myseľ tvorila katastrofické scenáre. Som majstrom vo vymýšľaní logických konštrukcií, dajte mi dva fakty, z toho jeden neoverený, a ja vám vymyslím hodnoverný príbeh, ktorý nemá s realitou nič spoločné. Spomínala som na to, ako sme sa s Ezopom na pokeci spoznávali, písali sme si celé štyri mesiace, kým sme sa prvý raz stretli. Myslela som na dlhé noci, ktoré sme trávili s rukami na klávesnici a obrazovka počítača nás zbližovala.

Vtedy som nevedela, prečo to robí, čo ho láka na anonymnom písaní si. V tom čase som ešte nechápala, že muž, ktorý sa zdal byť taký silný a sebaistý, mal boľavú dušu a vo svojom vnútri o sebe pochyboval. Netušila som, že si potreboval dokazovať s neznámymi ženami, že je skutočným mužom. Pretože ho jedna žena takmer zničila.

4.

Priznám sa vám, aj ja som si založila nový nick. Nie na to, aby som si písala s mužmi, ale na to, aby som preverila Ezopa. Môj nick bol trošku sladký, trošku naivný, profil som napísala tak, aby zaujal inteligentného muža. Odhodlávala som sa napísať Ezopovi. Poznáte tie pochybnosti, ktoré nás zožierajú? Hovorila som si, že je lepšie nevedieť, predsa sa nebudem strápňovať, čo keď príde na to, že som to ja. Hrozné pochybnosti o sebe a mojom charaktere boli ešte horšie. Po niekoľkých dňoch som sa odvážila osloviť muža, ktorého som milovala, ako iná žena. Presne som vedela, na čo odpíše a ako bude reagovať. Mala som spotené dlane, moje srdce cválalo, takmer som omdlela.

Ezop mi večer zatelefonoval, ospravedlnil sa mi, že musí dokončiť dôležitú prezentáciu a zavolá mi o hodinku. Povedal to z jediného dôvodu, aby mal čas písať si so záhadnou neznámou. Písali sme si dlho, možno aj dve hodiny. Z ľahkej výmeny názorov na svet a život sme prešli k osobnejším témam, bola som nesmierne zvedavá, čo o sebe prezradí.

Písal o sebe pravdu, kto je, čo robí aj ako vyzerá, výzorom sa prirovnal k známemu hercovi, dokonca mi poslal svoju fotku. Bola malá a nevýrazná, ale jasne som videla, že je to on. Pýtala som sa ho, čo hľadá na pokeci, do profilu uviedol, že by rád našiel intímnu priateľku. Napísal mi, že je teraz sám, priateľka sa s ním rozišla a cíti sa osamelo. Spomenul jednu zo zrejme posledných situácií, ktorú s ňou prežil, bola banálna, ale osvetlila mi ich vzťah, o ktorom som takmer nič nevedela. Vraj ho berie ako kamaráta, neprerušili celkom kontakt, občas sa stretnú, idú spolu na kávu a do kina, napísal.

O jeho Anne ani slovo, akoby nebola. Náš písomný rozhovor sa uberal trošku intímnym smerom, chcel ma spoznať, tak som mu navrhla polnočné stretnutie v kaviarni, o ktorej som vedela, že býva otvorená celú noc. Chcela som konfrontáciu. Zaváhal, na chvíľu sa odmlčal a odmietol s vysvetlením, že v nasledujúci deň má dôležité stretnutie a ešte sa naň musí pripraviť. Požiadal ma o telefónne číslo, chcel sa porozprávať. Nechcela som mu ho prezradiť, okamžite by vedel, kto som. Naopak, ja som chcela, aby mi napísal číslo svojho mobilu. Srdce mi zamrelo, keď som videla číslo karty, ktorú som mu pred pol rokom darovala, aby sme mohli spolu telefonovať celé hodiny tak, ako sme to mali obaja radi. Strašne ma to ranilo, to telefónne číslo patrilo iba nám, spájalo nás, kedykoľvek sme sa potrebovali a chceli počuť. Nastavila som svoj telefón tak, aby sa mu moje číslo neukázalo, vybrala som jeho meno z kontaktov, zhlboka sa nadýchla a rozhodovala sa, čo mu poviem. Či sa predstavím, usvedčím ho z flirtovania s cudzou ženou, vynadám mu, rozplačem sa, alebo mu poviem, že je definitívny koniec. Ťukla som do tlačidla, telefón zazvonil iba raz, takmer okamžite môj hovor prijal, predstavil sa svojím hlbokým sexi hlasom. A čakal. Po necelej minúte ticha, ktorá sa mi zdala dlhá ako storočie, som telefón vypla. Písali sme si ďalej, ja o tom, ako som stratila odvahu a on o tom, ako počúval môj zrýchlený dych. Po polhodine sa rozlúčil, poprial mi dobrú nôcku a krásne erotické sníčky a že sa teší na pokračovanie zajtra. Vypla som počítač a s ním aj identitu neznámej ženy.

Dýchala som plytko a rýchlo, hlava sa mi točila, triasla som sa. Čo ďalej? Čo bude ďalej? Dokážem sa s Ezopom rozprávať, pozerať sa mu do očí, milovať sa s ním? Pozrela som na vínový pohár, bol prázdny, rovnako ako fľaša. V tom obrovskom rozrušení som ju vypila celú. S Ezopom sme si každý večer priniesli pohárik vína do postele a vypili ho spolu. Nezáležalo na tom, či sme boli od seba vzdialení dvadsať kilometrov, alebo som ležala v jeho náručí. Ten pohárik vína s dlhými diskusiami patril k našim rituálom.

Zazvonil mobil, telefonoval mi tak, ako sľúbil, len o hodinu neskôr.

„Ahoj, Anička, prepáč, že som ti nezavolal, dorábal som prezentáciu na zajtra. Nezobudil som ťa?“

„Nespala som, čakala som, kým sa ozveš. Chcem sa s tebou rozprávať,“ hlas sa mi chvel.

„Aj ja s tebou, Anička, preto ti volám.“

Ezopov hlas znel ako vždy, pokojne a láskavo, živo sa zaujímal o to, ako som prežila deň a čo ma čaká zajtra. Telefonovali sme dlho, pokúšalo ma prezradiť mu, s kým si práve dopísal a akú prezentáciu robil. Vypité víno mi dávalo odvahu: Povedz mu to, usvedč ho, vynadaj mu, opýtaj sa ho na to, či sa vyrovnal s minulým vzťahom a ako si dovoľuje flirtovať s inými ženami a zatajiť ťa. Opýtaj sa ho, prečo to robí.

Čo pre neho znamenám ja a náš vzťah? Ako sa môže takto pretvarovať? Chce byť so mnou, alebo to znamená koniec? Desiatky otázok... Nepoložila som ani jednu z nich.

Pokojne som sa s ním rozprávala, chvíľami sme povedali niečo vtipné, na čom sme sa zasmiali. Bol to rovnaký rozhovor ako každý neskorý večer. Nedalo mi to, občas som povedala poznámku a narážku na náš písomný rozhovor, spomenula som kaviareň, v ktorej sme sa aj my stretli prvý raz, aj s otázkou, či si nedáme polnočné stretnutie na jedno objatie. Pýtala som sa ho na film, v ktorom hral herec, na ktorého sa podobá. Neviem, čo v Ezopovi vyvolávali moje vety, jeho hlas znel stále pokojne. Ani mu nenapadlo, že ženou, s ktorou si pred pár minútami ešte písal, by som mohla byť ja. Dohodli sme si stretnutie na ďalší večer, chceli sme ho stráviť v mojom byte, do svojho domu ma zatiaľ nepozýval. Mal to byť náš posledný večer pred jeho odletom do zahraničia. Rozlúčili sme sa: Anička, veď vieš, zajtra mám tú prezentáciu...

Vypité víno mi utlmovalo rozum, náš telefonát ma trošku upokojil a zároveň veľmi rozrušil. Žije Ezop dvojitý život? Poznám ho vôbec? Kto je ten muž, ktorého milujem a s ktorým mám intímny vzťah takmer pol roka? Nerozumela som tomu. A tak veľmi som chcela pochopiť, prečo takto žije. Verila som mu, že sa nestretáva s inými ženami, že je monogamný. Ale táto nevera mi pripadala strašná. Odhaľovala stránku jeho osobnosti, ktorá ma desila. Nevedela som, čo môžem od Ezopa čakať, či príde deň, keď jednoducho nezavolá a prestanem pre neho existovať nielen virtuálne, ale aj v realite.

Na druhý deň sme si písali aj na pokeci, tak ako vždy. Takmer celý deň zostal pripojený, zrejme čakal na ženu zo včerajšieho večera. Pripomenula som mu spoločný večer, pochyboval, že ho môžeme stráviť spolu, vraj má veľa práce pred služobnou cestou. Vyjadrila som ľútosť, chcela som, aby prišiel, aby ma objal a aby sme sa milovali. Aby som zabudla na to, čo som včera urobila. Pripadala som si úbohá, ponížená, pýtala som sa seba, ako som mohla tak hlboko klesnúť.

Prihlásila som sa na čet pod nickom neznámej ženy, vystihla som chvíľu, keď bol odhlásený. Záhadná neznáma písala, že má večer pracovné stretnutie a musí pracovať mimo domu. Tak som zabezpečila, aby bolo pre Ezopa moje náručie lákavejšie ako nejaké vyčkávanie pri počítači. Hovorila som si, že za ten týždeň, keď bude v zahraničí, sa rozhodnem, ako ďalej. Malá jamka mojej nedôvery vznikla potvrdením si podozrenia, že Ezop si píše aj s inými ženami. Jamka sa zväčšovala a zrazu z nej bola hlboká priepasť. Nevedela som, či sa dá preklenúť, či ešte budem niekedy môcť dôverovať nielen Ezopovi, ale – vďaka trpkým skúsenostiam z minulosti – aj inému mužovi. Stačí moja láska na to, aby najskôr postavila cez priepasť most a postupne ju zasypala, až kým celkom nezmizne a nezarastie sviežou trávou?

Posledný večer pred Ezopovým odletom sme skutočne strávili u mňa. Pozerala som mu do očí, snažila som sa mu nazrieť aj do duše a prečítať odpovede na otázky, ktoré som mu nedokázala položiť, pretože mi chýbala odvaha. Ten večer bol krásny ako vždy. Vnímali sme svoju blízkosť a intimitu, milovali sme sa znova a znova a nevedeli sa nasýtiť jeden druhého. Ako keby v Ezopovom živote existovala iba jediná žena, jeho Anička. Boli sme spolu takí šťastní, akoby svet okolo nás nejestvoval.

Ezop odcestoval. Každé ráno sme sa pripojili na pokec a písali si, večer sme skypovali dlho do noci, akoby sme neboli od seba vzdialení tisíc kilometrov. Nedalo mi to. Keď sme sa rozlúčili na skype, prihlásila som sa na pokec pod nickom neznámej ženy a písala som si s ním. Tie písomné rozhovory boli osobné, občas zachádzali do intimity. Už viac nepísal o bývalej priateľke, jeho vety zneli prirodzene, bol zvedavý a veľa sa ma pýtal na to, ako žijem, kto som, čo mám rada a čakal na moje odpovede. Túžila som po informáciách, verila som, že neznámej žene prezradí to, čo Anne tajil. O sebe písal málo, ale to, čo som čítala, ma lákalo, vábilo a aj trošku vzrušovalo. Už nespomínal, či sa stretneme po jeho návrate domov, nenavrhoval telefonáty. Bolo to iba o prítomnej chvíli. Ako neznáma žena som sa tešila na naše písomné rozhovory rovnako, ako som sa tešila ako Anna na naše skype volania. Nielen Ezop mal dva životy. Vymyslela som si celkom hodnovernú identitu, zrazu som sa stávala niekým iným, začala som žiť vymyslený príbeh ženy, za ktorú som sa vydávala. Bolo to ako schizofrénia. A znova som sa do Ezopa zaľúbila, tentoraz ako niekto iný. Vydesilo ma to.

Niekoľko dní pred jeho príchodom domov som ukončila svoje váhanie, už som vedela, že s mužom, ktorého tak milujem, chcem zostať. Napriek všetkému. Znova som sa presvedčila, že je to skutočne výnimočný muž, citlivý a empatický, vnímala som to z každej jeho správy. Snažila som sa napraviť to, čo som pred týždňom spáchala. Vymazala som profil záhadnej neznámej a zrušila nick bez jediného slova na rozlúčku s Ezopom. Žena, ktorá reálne nejestvovala, virtuálne zomrela. Musela som ju nechať odísť a zomrieť, pretože Anna by nedokázala žiť. Pre nás obe nebol priestor v hlave, v srdci a možno aj v náručí jedného muža.

5.

V ten deň, keď mi Ezop povedal, že chce so mnou zostať, som sa definitívne rozlúčila s pokecom. Zrušila som svoj nick a tak, ako som nechala umrieť neznámu ženu, pochovala som aj virtuálnu Annu. A toho dňa prestal existovať aj Ezop, aj jeho som pochovala spolu s jeho virtuálnym svetom a neznámymi ženami. Už pre mňa nebol Ezopom, stal sa Matúšom. Nemohla som jatriť moju nedôveru a vymýšľať si príbehy o iných ženách. Potrebovala som mu dôverovať, inak by som s ním nedokázala byť. Svoju dôveru som budovala kúsok po kúsku. A ďalej Matúša spoznávala. V tých intímnych chvíľach, aj počas našich dlhokánskych telefonických diskusií, aj u mňa doma, bol Matúš stále rovnaký. Keď druhému na vás záleží, cítite to, predsa sa nedokáže pretvarovať celé mesiace, presviedčala som samu seba.

„Anička, mali sme sa stretnúť pred troma rokmi,“ povedal raz Matúš. V jeho hlase znel smútok. A ešte niečo, možno rezignácia.

„Prečo? A prečo pred troma rokmi?“

„Bol som iný.“

„Aký iný?“

„Nebol som citovo vyprahnutý...“

„Maťko, netráp sa minulosťou, podstatné je, že sme sa našli a že sme spolu.“

„Mali sme sa stretnúť skôr, všetko by bolo iné.“

„Ako iné?“

„Anička, ty si čistá, ja nie.“

„Ako to myslíš?“

„Nechcem o tom teraz hovoriť.“

Vyhýbala som sa rozhovorom o našom vzťahu, k ničomu by neviedli. Matúš to oceňoval, ako každý muž mal hrôzu z podobných tém. Keď som sa o to niekoľkokrát pokúsila, umlčal ma vetou: Neanalyzuj ma, prosím, nechcem o tom teraz hovoriť.

Som psychologička, o partnerských vzťahoch viem toho dosť. A to, že sme sa o tom našom nemohli rozprávať, hovorilo dosť jasne, že niečo nie je v poriadku. O to viac som Matúša a náš vzťah analyzovala sama. Môžete byť akoukoľvek dobrou odborníčkou, no ak sa vás to osobne dotýka, nemáte odstup. Máte iba hypotézy, ktoré si nemôžete overiť. A napokon si vymyslíte príbeh, ktorý nemusí mať s realitou nič spoločné.

Poznáte tie lákavé možnosti nazrieť do trinástej komnaty? Viete, že by ste nemali, že je to zakázané, že môže nasledovať trest. Váhate, máte spotené dlane, srdce vám cvála niekde v hrdle. Chcete vedieť, ale bojíte sa. Napokon sa presvedčíte, že máte na to právo, veď všetko je lepšie ako katastrofické scenáre v hlave. Občas som sa pokúsila nazrieť do Matúšovej trinástej komnaty, do jeho duše, ktorá ho bolela. Pretože ma bolela moja duša, ktorá ho túžila pochopiť.

Spomenula som si na Matúšove novoročné predsavzatia, s ktorými sa mi zveril. Všetky boli také ľudské a samozrejmé. Myslela som na to, že už nechce byť sám, že potrebuje ľúbiť a byť ľúbený, aspoň trošku, ako mi napísal. Keď som jeho želania dočítala, zatvorila som uslzené oči a uvidela som ho vnútorným zrakom. Videla som Matúša zviazaného v okovách, ruky mal spútané hrdzavou reťazou a ťažká železná guľa ho ťahala k zemi. Cítila som, že ho dokážem vyslobodiť. „Iba ho ľúb takého aký je,“ šepkalo mi moje boľavé srdce.

Aj vy máte potrebu pomáhať mužom, ktorých milujete? Môžu byť slabosi, zúfalci, klamári, neverníci, alkoholici, násilníci, žiarlivci, závislí, môžu byť ovládaní minulosťou a bývalkami, ktoré ich takmer zničili, my ženy sme presvedčené, že ich zachránime. Že naša láska k nim ich zachráni. Že sa jedného dňa spamätajú, pozrú sa na nás otvorenými očami a uvedomia si, že pri nich stojíme, nech sú hocijakí. Povedia nám: Ďakujem ti, bez teba by som to nedokázal, milujem ťa. A my ich objímeme, po tvári nám budú tiecť horúce slzy šťastia, budú sa miešať s ich šťastnými slzami a padnú sľuby večnej lásky. Koniec rozprávky. Ďalej tajne plačeme do vankúšov, ktoré tlmia naše vzlyky, z tváre si utierame horúce slzy bolesti a smútku a odhodlávame sa vydržať. Ešte chvíľu, iba do narodenín, do Vianoc, do leta. Kde sa v nás berie tá nádej a sila prekonať všetko zlé, aby bolo tým, ktorých milujeme, dobre?

6.

S Matúšom sme sa stretávali niekoľkokrát týždenne. Už ku mne nechodil iba cez deň, prichádzal aj večer a zostávali sme spolu dlhé hodiny, až kým sa dnešok neprehupol do zajtrajška. To, čo sme spolu prežívali, sa vymykalo mojim najtajnejším snom. Občas dobehol cez deň, iba tak, s kyticou ruží v ruke. Keď ma videl prichádzať k vchodovým dverám do domu, rýchlo strhol papier a podával mi ich, s jemným úsmevom: Pre teba, Anička. Kým som Matúša nepoznala, dostávala som kvety iba na sviatky, aj to len od mojich blízkych. Zobrala som si kyticu z jeho rúk, trošku v rozpakoch. Zaborila som tvár do lupienkov, jemne vdýchla ich vôňu, poďakovala som a naklonila sa k Matúšovi. Objal ma, pritúlil si ma k sebe, akoby ma nikdy nechcel pustiť zo svojho náručia. Bozkávali sme sa vo výťahu, niekedy sme ani nezbadali, že sme na poschodí pri mojom byte. Rýchlo som otvárala vstupné dvere. Obaja sme bývali vzrušení v blízkosti toho druhého, stačilo, že sme sa videli alebo počuli v telefóne. Za dverami môjho bytu sme sa nadýchli a malú chvíľku sa Matúš správal ako zdvorilá návšteva.

„Maťko, dáš si kávu?“

„Anička, už som mal tri, ďalšiu si neprosím. Uvaríš mi čajík?“

„Čokoľvek, Maťko. Môžem ti pripraviť niečo na jedenie?“

„Anička, nestrácajme čas jedlom, to počká. Chcem ťa objať a cítiť.“

Nemávali sme žiadne dlhé predohry, také, o akých píšu v romantických knižkách. Žiadne pomalé vzrušovanie a ešte pomalšie vyzliekanie. Nepotrebovali sme ich. Nežne sme sa objímali a bozkávali, na stolíku chladol čaj, čas stál. Na svete sme boli iba my dvaja. Matúšove ruky bývali zaborené v mojich dlhých vlasoch, občas na malú chvíľku zastali a blúdili mi po tvári a po tele. V objatí sme sa presunuli do spálne, strhli sme zo seba oblečenie. Matúš bol vždy rýchlejší, muži sa vedia nielen rýchlo obliekať, ale aj vyzliekať. Čakal na mňa, sledoval, ako odhadzujem spodnú bielizeň, hltal ma očami: Anička, ponáhľaj sa. Dopriala som mu pohľad na moje vzrušenie, na to, ako sa mi triasli ruky, ktoré sa blížili k jeho telu.

Koniec ukážky