Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

www.ibookmarket.cz

Copyright epub version © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Pamodaj šťastia, rozprávka

Vyšlo k 180. výročiu narodenia Pavla Dobšinského

a k 150. výročiu vydania Slovenských povestí

Zostavil ONDREJ SLIACKY

Vydalo Literárne informačné centrum, Bratislava 2008

Jazyková redaktorka Kveta Slobodníková

Návrh obálky a typograﬁa Dušan Babjak

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN 978-80-8119-046-9

Pocta Dobšinskému

ŠTEFAN MORAVČÍK

Pamodaj šťastia, rozprávka

Žijeme, zdá sa, večne malí

z odlesku zlata,

čo ste nazbierali.

Nech do nás nik nezapára,

máme svojho Popolvára,

máme drsné korene

do rozprávky vložené.

Pod závojom chudoby

krásna víla dýcha...

Vy ste naša opora,

zlatý meč a pýcha.

Literárne Informačné Centrum Bratislava 2008

„Máme my Slovania a Slováci zvlášť zachované pomníky starobylosti, pomníky tým vznešenejšie nad hmotné kresby a stavby, čím vyvýšenejší je duch v kráse a sile živého slova nad rozmery i súmery mŕtvej hmoty. I tam, i tuná sa javí duch pravekov; ale tam zmŕtvený, tuná ešte vždy živý. Sú to u nás z veku dávneho pošlé a zachované, od času ich zbierania tak nazvané prostonárodné povesti, poviestky, prípoviestky, rozprávky, hádky. Pri nich zastavme sa, ako onen pútnik nad sochami a pomníkmi dávneho umenia aj my okom, umom, obdivom takým skúmavým, pousilujúc sa vidieť nielen krásu samého pomníka, no i poznať z neho ducha jeho, ducha a myseľ otcov dávnych, umných, myslivých, dobrotivých – ducha nášho národa, ako od pratisícletia až podnes javil sa vo vlastných výtvoroch.“

PAVOL DOBŠINSKÝ

Úvodom alebo O troch grošoch Pavla Dobšinského

ONDREJ SLIACKY

Je fenoménom slovenskej literatúry a kultúry. Niet vari dieťaťa či dospelého, ktorý by nepoznal jeho meno. Ba dokonca, ak by kritériom známosti malo byť poznanie diela či aspoň jeho časti, je nepochybne našou najznámejšou tvorivou osobnosťou. O iných, pravda, vieme niečo tiež. Vieme. No to, čo vytvoril on, to poznáme. Poznáme osobne, priam dôverne. Dielo, ktoré stvoril, bolo totiž naším materským mliekom, naším prvým – ako hovorí básnik – stretnutím s krásou. My dodávame, že ešte aj s pravdou, spravodlivosťou a súcitom s nepreloženou lavičkou.

Reč je o Pavlovi Dobšinskom, farárovi v Drienčanoch, v jednej z najzapadnutejších gemerských dediniek.

A ešte o pedagógovi, prekladateľovi, redaktorovi, editorovi, publicistovi, etnológovi a rozprávkarovi.

Predovšetkým však o človeku, ktorý v čase, keď sa lámal chlieb, jasnozrivo pochopil, že národ môže svoj nečas prežiť len vtedy, ak má svoju kultúrnu a mravnú postať. To ony, tieto dva atribúty, sú jeho koreňmi. Nie zlato a nie meč, ale ony, kultúra a mravnosť, vytvárajú a zachraňujú národ pred náporom toho, čo naň útočí zvonku i z jeho vlastného vnútra.

Preto sa s posadnutosťou jemu vlastnou oddal veci, ktorá nezaručovala zisk, ba ani len pozlátkový úspech. Dokonca ani ocenenie a priazeň vlastných. Keď sa chorľavý, chudobnejší než myš v jeho drienčanskom kostole, rozhodol pokračovať vo vydávaní Slovenských povestí, teda toho, čím sa dnes pýšime pred sebou i svetom, našli sa len traja Slováci, ktorí boli ochotní si ich objednať. Každý iný by bol v tej chvíli zatrpkol na smrť – a tí, čo sa s ním spočiatku vydali do Zlatnej krajiny, to napokon aj urobili –, on sa však dokázal pozviechať. Kde tento chorľavý, jóbovými tragédiami stíhaný muž vzal silu, predovšetkým však vieru, že to, čo robí, má zmysel, a po neúspechu s pokračovaním vo vydávaní Slovenských povestí začal po nociach, po naplnení každodenného zápasu o holé živobytie pripravovať ešte väčší doklad o duchovnej existencii vlastného národa?

Nepoznám, len tuším odpoveď.

Zato už vôbec neviem, kde vzal prostriedky, aby svoj „veľký testament“, Prostonárodné slovenské povesti, nenechal ukrytý pred „ľudskou hlúposťou a zlobou“ v sakristii jasenovského kostola, ale vyniesol ho na svetlo božie. Pravda zas vlastnoručne, t. j. vlastným nákladom, lebo z majetnejších sa nenašiel nik, kto by mu bol pomohol aspoň tromi grošmi. A tak ich vypriadol kdesi on a vydal dielo, ktoré je – nech to znie akokoľvek pateticky – našou Magnou chartou. Lebo to dielo nie je zbierkou babských rozprávok, je dokladom o našej mravnej existencii, dokladom „ideálov krásy, pravdy a dobra“, ktoré nám odjakživa boli upierané. A dokladom ešte čohosi.

Dokladom toho, že po vyvrátení Veľkej Moravy, na čom sa mimochodom podieľali aj jej mocní, keď si pod sebou podťali konár staroslovienskej kultúry, sme nezostali bezprizorní. Bezdomovci vo vlastnej krajine dokázali sme si uchovať a zvelebovať reč. Nebola to síce reč Academie Istropolitany, no keď po stáročiach vytryskla na povrch sťa studničná voda, tajil sa z jej krásy dych. Ako sa mohla zachovať v takej živej, kultivovanej podobe? pýta sa básnik, jeden z tých, ktorí sa dnes skláňajú v úcte pred Dobšinským. Zrejme tak, hľadá odpoveď na svoju otázku, že z generácie na generáciu sa ústnym podaním odovzdávala nie iba úžitková vrstva jazyka, ale i to, čo je zdanlivo neužitočné, no čo tvorí jazykovú klenotnicu každého národa: príslovia, porekadlá, piesne, rozprávky.

O tomto všetkom je táto knižočka.

Skladá poctu človeku, ktorý do rozprávky o troch grošoch ukryl nielen prapodstatu mravnej ľudskej existencie, ale touto rozprávkou aj žil. Jeden groš vracal, z druhého žil a tretí požičiaval.

Na rade sme my, jeho potomkovia.

Lenže teraz nejde o to, aby sme mu tretí groš vrátili takouto poctou či v podobe bronzového, alebo žulového monumentu, i keď nás vonkoncom nectí, že sme to dosiaľ neurobili.

Čo však mu ten tretí groš vrátiť inak? Trebárs nekašlať, ako to povedal básnik, na Marušku a nesoliť zlatom!

Ondrej Sliacky

Pozdrav Pavlovi Dobšinskému

MILAN RÚFUS

Bývali takí drotári.

Krošničku na chrbát

a do krošničky knihu.

Nie pasce myšičkám,

nie pliešok, drôt a nit.

Chodili horami,

chodili dolami,

za chrbtom vladárov,

sediacich u knuty.

Chodili drotovať

svoj národ puknutý.

Bývali takí drotári.

A spia dnes v pokoji,

pútnici ustatí.

Zbohom, ich chodníčky,

a zbohom, staré dvory.

Kde tlelo v popole,

dnes celý plameň horí.

Synovia drotárov

ho ošetrovať budú.

Ten plameň, plamienok

pod detským čelom ľudu.

„Neprajníci Slovenska odopierali nám odjakživa všetku budúcnosť na tom základe, že ľud a národ náš neschopný je vznešenejších pocitov krásy, pomyslov a poňatia pravdy. Že nemá úmyslov a vôle dobra. Tu zahanbení sú, kde duch náš národný hneď za prvopočiatkov svojho bájneho myslenia utvoril si ideály krásy, pravdy a dobra a vedel ich aj zosobniť v bohatieroch veľkých, na dejisko vyviesť v skutkoch a dejoch slávnych. V nich vidí, vie, pozná tento duch sám seba; tu veští si on budúcnosť z plných útrob mysle a duše. A v čom povesti jasne a správne vidia, zdravo veštia a predpovedajú, je to, že tu vymeriavajú pravú cestu tejto slávnej budúcnosti.“

PAVOL DOBŠINSKÝ

I

„Človek našich povestí je hlavne človek srdca. Povesti, súc básnictvom, nemohli v tom vystúpiť z koľají svojich; lebo do básnictva nepatrí človek suchého rozumu, kazársky rozkazujúci, pánovite vzdorujúci všetkým náklonnostiam a slabostiam srdca. V srdci stretá sa, čo je v človeku hmotné a čo z ducha. Tu bojujú vášne a náruživosti s lepšími náklonnosťami a pokojnejším rozmyslom ducha. A ako hlboko naše povesti poznajú všetky záhyby tohto srdca, i čo pokladu dobrého, to dovedna zhrnúť náležalo by do osobitného pojednania... Nám stačí poukázať na to, ako vrch konečného víťazstva drží všade len srdce striezlivé a dobré...“

PAVOL DOBŠINSKÝ

MILAN RÚFUS

Sobotné večery

Nedávno sa mi dostalo do rúk tretie vydanie Slovenských rozprávok. Začal som znova čítať rozprávky. To, čo teraz chcem napísať, nebude rozbor, ale vyznanie.

Je v tom asi zákonitosť a ktovie, či možno nazvať nespravodlivosťou, že najväčšie veci nebývajú v živote oslavované. Nepretržité duchovné dlhy sa prestávajú uvedomovať. Ikaros dostane krídla a lieta, nelámuc si hlavu nad tým, že pôvodne bol a i dnes mohol byť bez krídel. Je v tom asi zákonitosť, ktorá určila, že oným uchom ihly, kadiaľ treba prejsť k veľkosti, je láska taká samozrejmá, že si neuvedomuje seba, a teda nič pre seba nežiada.

Považujeme často za prepych spomínať na detstvá. A hlavne za prílišnú precitlivenosť, ktorá sa do spoločnosti nehodí, ale to je dôkazom toho, že sa tejto činnosti tajne radi oddávame a že v sebe ukrývame čosi ako pocit: pätnásť najkrajších rokov sme si už odžili; to, čo žijeme dnes, je platením za tento nádherný úver. Preto krivdu na deťoch správne pociťujeme ako najväčšiu krivdu na zemi. Dnes budem trochu spomínať.

Vyrástol som na rozprávke. Tak naplnila moje detstvo, že vety z niektorých rozprávok znejú mi dodnes ako magické zaklínadlo. Hovorím si ich a mám dojem, že sa niečo musí stať. „Pán kráľ, jachtal, veliká galiba, veliká galiba.“ Nikdy asi dospelý nedosiahne rozumovým rozborom formy tej citlivosti na ňu, akú dosiahne dieťa púhou, povedal by som, smelou intuíciou, keby toto slovo nebolo kompromitované pochybnými deﬁníciami. „Mamička ma zarezala, otecko ma zjedol a sestrička, nebožiatko, pozbierala kostičky, zahrabala pod zelený dúbok, vyrástol zo mňa sivý holúbok.“ Táto pesnička, ktorú mal spievať holub, neviem už v akej rozprávke, bola mi abecedou rytmu. Mal som ešte také šťastie, že som ju po prvýkrát nie čítal, ale počul od starej mamy. Vyvolávam si s úsilím ešte dnes v pamäti tú zvukovú podobu a pociťujem dávnu rozkoš, ktorú neviem prirovnať k ničomu podobnému. Dopad paličky na kožu bubna vzbudzoval vo mne niečo príbuzného, keď cvičievala u nás kedysi dávno dedinská kapela. Mäkkosť i ráznosť súčasne, pohyb i trvanie, podráždenie i uspokojenie, otázka i odpoveď nie príliš vtieravá – a výsledok: pocit rozkoše i radosti. Je to zaujímavé. Nevnímal som spočiatku obsah jednotlivých slov. Vtedy sa mi ﬁxovali ako celé odliatky zásluhou ich nádhernej zvukovej podoby. „Pán kráľ, jachtal, veliká galiba, veliká galiba.“ Niečo ma zvádzalo čítať nahlas v neskorších rokoch práve rozprávky, hoci ostatné knihy som čítal iba očami. Alebo to „mamička ma zarezala“. Nevedel som si vysvetliť, prečo tento verš, okrem ľútosti nad osudom siroty, naplňoval ma aj akousi podvedomou spokojnosťou, ak nie už slasťou. Dnes viem, že to bolo stretnutie s krásou. Stará mama vedela prekrásne rozprávať. Nebola to rozprávka, ako ju produkuje dnešný človek, neschopný zbaviť sa pritom akéhosi pazvuku, ktorý znamená asi toľko, že on tomu, samozrejme, neverí, že je nad tým, že tak iba zabáva alebo vychováva dieťa, ktorého naivná dôverčivosť ho trochu dojíma. Stará mama rozprávala tak, akoby bola z toho sveta, o ktorom hovorila. Na miestach, kde neverila celkom, nenahrádzala nedostatok dôvery prázdnou horlivosťou. Neviem, čo by som dnes dal za tú reč, v ktorej sa zmnohonásobovala plnosť a krása slova nepateticky, a predsa takmer v monumentálnosť. Nikdy som nevedel a dodnes sa neviem zbaviť pocitu čohosi čistého, priezračného, no pritom hmotného, spomínajúc na tú reč. Prv ako sme o tom vedeli, vstupovala do nás krása. Prv ako sme boli schopní prijať ich obsah, obľúbili sme si a s radosťou opakovali isté slová, vety, veršíky. Takto, pomaly, budoval sa v nás cit pre čistotu a krásu slova. Cit i súdnosť. Druh slov a spojení, ktoré sme si osvojili, vytvoril totiž v nás aj cenzúru, ktorá zabraňovala slovám a väzbám protiorganickým. Takáto automatická zábrana je vlastne najpopulárnejším strážcom čistoty národného jazyka. Len nepatrná čiastka národa má možnosť logickou analýzou zdôvodňovať nenárodnosť a neorganickosť niektorých jazykových prvkov. Väčšia časť národa hovorí prosto tak, „ako narástol zobák“. A ako rástol zobák? Čo sa ho dotýkalo v čase, keď bol mäkký a tvárny, čo mu dávalo podobu? U mňa stará mama a sobotné večery.

Dodnes neviem zabudnúť na zimné sobotné večery. Zo školy nás púšťali o piatej. Takmer som utekal s knižkou rozprávok v kapse, vediac už dopredu, čo ma čaká doma. Vôňa vydrhnutej dlážky a prestretých kobercov, vôňa čerstvého chleba, praskajúci horúci sporák a šumenie vody v tých chvíľach, keď už-už začína vrieť. Zajtra mala byť nedeľa. Nebolo treba sa pripravovať a nebolo treba myslieť na robotu. Toto bol večer rozprávok. Slová tohto večera zanechávali stopy v tvárnej pamäti. „Vymetá ona tých jedenásť izieb začas, vymetá. I kráľova choroba sa všetka pominula. Idem si ja hľadať službičku...“ Naozaj, zdá sa, že najväčšie veci prijímame nevediac a duchovný dlh za ne nás netlačí.

Bola to obyčajná knižka, z prozreteľne pevného papiera, rohy jej stránok už boli zaokrúhlené predchádzajúcimi ročníkmi. Mať tak v nej Fullove obrázky! Už roky sa zastrájam, že pôjdem do školskej knižnice. Ale nemám dosť odvahy.

Už dávnejšie si kladiem otázku, kde sa asi začína to, čomu dnes hovorím: moje morálne zásady. Odkiaľ vôbec vyviera to, že som, čím som. Prvé modlitby som odriekal na rozkaz a nerozumel som im. Prvým rozprávkam som porozumel. Večný zápas spravodlivosti, ľudskej špiny i ľudskej krásy som prvý raz objavil tu. Menilo azda niečo na veci, že to bolo vo svete šarkanov a drakov, proti ktorým bojovali popolvári? Rečou blízkou tlmočili dieťaťu veci výsostne „dospelé“, Možno, že dnešný odpor k podlému a nízkemu bol kedysi strachom o princeznú či o deti v medovníkovej chalupe. Každý potôčik vyzerá pri porovnaní so širokou riekou trochu groteskne, ale každá široká rieka sa začína takýmto potôčikom. Možno, že preto tak veľmi záleží na tom, aký bol práve tento potôčik. Na stranu spravodlivosti stŕhali nás rozprávky. Znova a znova sme sa nechali unášať tým, ako sa pred nami uskutočňovala na osudoch postáv, ktoré sme už dôverne poznali. Tešili sme sa dopredu na jej výkon, na to, ako ježibaba dobehne macochinu dcéru a strhá z nej zlato, na to, ako hodí popolvár draka až po hlavu do olova. Za sobotných večerov vychodili sme prvú školu morálky, učili sme sa odpúšťať i mstiť, učili sme sa pokore i hrdosti, pravde i cti. Učili sme sa, nech to už znie uprostred tých nezemských a nadľudských bytostí paradoxne, veriť v človeka a jeho silu. Učili sme sa ľahko, tak, že sme o tom nevedeli, a dnes sa potrebujeme hlboko rozpomenúť, aby sme spoznali tvár učiteľa.

„Stará mama, rozprávajte nám o...“ Tak sme žiadali a tak dodnes žiadajú deti. Ale to znamená, že tú rozprávku už poznajú, že ju už mnohokrát počuli. Je to v rozprávke, alebo je to v deťoch, že si ju znova žiadajú? Je to v deťoch. Je to i v rozprávke, lebo dokonalosti neubúda.

Dlho v detstve, kedykoľvek som tak vyšiel zrazu z hory na čistinu, zmocňovalo sa ma čudné vzrušenie. Fantázia sa dávala do pohybu a nabádala k činnosti. V strede lúky je kameň. Treba ho odvaliť. Pod ním je iste otvor, ktorý vedie hlboko do zeme. Tadiaľ vedie cesta do iného, tajomného sveta. Poviete: mätenie myslí. A ja hovorím: čím by bolo dieťa bez fantázie? A čo by z takého dieťaťa bolo o dvadsať rokov? Viera a hľadanie neskutočných krajín netrvá dlho. Je privilégiom detstva a jeho stratou padá tiež. Ale ostáva po ňom akási trvalá zvedavosť, túžba odlúpiť tvrdé kôry vecí, tušenie, že svet nie je taký meravý, ako sa na počiatku zdá, že v jeho vnútri sú ešte svety, ktoré treba hľadať. Nazdávam sa, že stopy takýchto pocitov zanechali rozprávky v každom, kto s nimi rástol. Nie je to také zlé s tými kúzlami. Nikto nebude hľadať zárodky mystiﬁkácie v tom, že dieťa oblieka a kŕmi bábiku ako živú bytosť. A že nám rozprávky pomohli pochopiť a otvoriť nám drobné duše vecí, je pravda, pre ktorú budeme svedčiť kedykoľvek. A potom – jazyk rozprávky zanechal vo mne mocný pocit hmotnosti, pozemskosti, chuť mlieka, zeme a obilia. Len dnes, pri pozornej revízii viem pochopiť, aká jemná agitácia za tento život sa tu udiala. My sme si zvykli dívať sa na slovo trochu vulgárne: dá sa to zjesť – nedá sa to zjesť – obsah slova (a tým i jeho misia), jeho slovníkový význam v najhrubšom zmysle, viac nič. Ochudobnili sme sa. A ešte by som chcel poďakovať za báseň. Metamorfóza a symbol sú rodičia a prarodičia modernej metafory. Jedno i druhé som našiel po prvý raz v rozprávke. Symboliku soli nad zlato som ani nestačil pojať celú. Našiel som úchvatné metamorfózy. Radúz a Ľudmila sa zmenia na ženca s obilím, na mušku a pustovníka. Drak sa hneď mení v barana, baran v zajaca, zajac v holuba a holubie vajce usmrcuje draka. Bizarné básnické obrazy. Z rozkrojeného citróna vyskočí nahá panička a pýta si jedlo a šaty. Kedysi Majakovskij, keď bol v Prahe, šiel vraj Hybernskou ulicou. Odrazu zastal a pýtal sa, kde je cesta do tejto ulice z druhej strany, že by ju chcel vidieť odtiaľ. Storočia predtým v ľudovej rozprávke hovorí lavička: „Už sedem rokov mi ľudia po tomto jednom boku chodia a nikto ma neprevráti na druhý bok.“ Básnik Jiří Wolker píše v dvadsiatom storočí krásne verše: „Miluji věci, mlčenlivé soudruhy, protože všichni nakládají s nimi jakoby nežily.“ Storočia predtým v ľudovej rozprávke hovorí pastorkyňa: „Pán Boh daj šťastia, lavička. Pán Boh daj šťastia, piecka.“ Toľko ľudskej lásky bolo v rozprávke, že sa jej ušlo aj veciam. Takáto bola moja materská škola poézie. Takéto boli sobotné večery. Večery rodnej reči, ľudskosti, krásy a fantázie.

Lebo rozprávka je báseň, napísaná v šťastnej chvíli a zdokonalená za storočia zástupmi neznámych. Tlmočí zákony, objavené skúsenosti tých, ktorí nesú život na pleciach. Nerozumel som jej hlbokej symbolike. Ale mení to niečo na veci? Jej moc je v tom, že ako abeceda platí pre malých i veľkých. Je onou orechovou škrupinkou, v ktorej je uložený život. Pripomína múdrosť i nevyspytateľnosť semena.