Elektronická kniha

Jedna svieca stačí

Ivana Hečková

Prvé vydanie, Ringier Slovakia Media, s. r. o.

Copyright © Ivana Hečková, 2022

Cover design and layout © Pergamen

Slovak edition © Ringier Slovakia Media, s. r. o.

ISBN 978-80-974226-0-8

Neznáma rehoľníčka v bavlnárskom závode v Česku.

PROLÓG

Lepšie je zapáliť aspoň malú sviecu ako preklínať temnotu.

Konfucius

Sestra Viannea mala 27 rokov, keď bezmenní prisluhovači režimu vtrhli do kláštora, kde uršulínsky rád prebýval viac ako dve storočia. Absolventke Univerzity Komenského prikázali, aby si zbalila najnutnejšie veci a s desiatkami rehoľníčok nastúpila do pristaveného autobusu. Kedy a či sa bude môcť vrátiť do Trnavy, boli otázky, ktoré vykonávateľov likvidačnej Akcie R rozosmievali. Možno by im zamrzol úsmev, keby vedeli, že vzdelané a kultivované ženy v rehoľných rúchach, ktoré donedávna učili na školách, pošlú kydať hnoj na polia okolo Dolných Semeroviec. A možno by sa začali smiať ešte viac.

Sestra Natália mala 20 rokov, keď sa s vyše troma desiatkami rovesníčok a niekoľkými staršími sestrami zamkli pred vykonávateľmi Akcie R v letnom sídle grófky Berty Dessewffyovej. V tom čase už patrilo Rímskej únii Rádu sv. Uršule, ktorá v Batizovciach pod Tatrami zriadila noviciát. Mladé ženy utiekli pred nervóznymi agresormi do kaplnky, kde sa modlili a spievali. Keď muži prelomili aj poslednú zábranu v podobe barokových okenných mreží, nastúpili do autobusov. Mali pred sebou mnohohodinové trmácanie sa po vedľajších cestách za zatemnenými oknami. Cieľom bola Modra, pracovnou náplňou vyštudovanej učiteľky okopávanie a zber repy, sušenie tabakových listov či obšívanie dierok na posteľnej bielizni.

Sestra Viannea mala tri dni do 29. narodenín, keď ju komunisti v noci 27. novembra 1951 spolu s ďalšími práceschopnými uršulínkami presunuli do českého Tanvaldu. Tajne, za asistencie ŠtB. Ako lacnú pracovnú silu pre bavlnársku fabriku, ktorú zhabali bývalým majiteľom. Ako podriadenú snaživých robotníčok, čo ju budú počas nekonečných zmien a zinscenovaných rodinných Vianoc presviedčať o svetlých zajtrajškoch pre uvedomelých. Stačí jediné – vyzliecť staromódny habit, na ktorom sa zachytáva bavlnený prach a môže sa zamotať do pradiarenských strojov.

Sestra Natália mala 21 rokov, keď ju na jeseň roku 1951 poslali s takmer 70 uršulínkami a 40 vincentkami do Hanušovíc. Do textilky, kde vyfasuje gumáky a drinu v horúcom vlhkom vzduchu, ruky doráňané od pichľavého ľanu. Medzi najatých žoldnierov režimu, čo na ňu budú tlačiť, aby zradila a vystúpila z rehole. Na miesto, kde tajne zloží dočasný sľub – pri svetle jedinej sviece, vrhajúcej blikotavé lúče po továrenskej kaplnke, keď vo fabrike opäť vypadne elektrina.

Sestry Viannea a Natália budú ešte stále mladé a plné sily, keď si s nimi súdruhovia zahrajú ďalšiu hru a presunú ich na pomyselnej šachovnici. Tentoraz do internačného tábora, zriadeného za hrubými múrmi stáročného benediktínskeho kláštora v Broumove, kde bude neohrozene bačovať zmocnenkyňa Divoká. Sestry Viannea a Natália budú mladé aj vtedy, keď ich vyšlú do malej dediny uprostred polí, aby sa v spustnutom sídle po šľachtickom rode Kolowratovcov starali o desiatky hendikepovaných dievčat vrátane najťažších prípadov. A zostanú mladé aj potom, keď státisíce ľudí v uliciach českých a slovenských miest donútia komunistický režim padnúť a ony sa budú môcť natrvalo vrátiť na Slovensko.

Počas 40 rokov trvajúceho vyhnanstva prekonajú mnohé prekážky, úskoky a pasce, ktoré im komunistická diktatúra postaví do cesty s  cieľom zlikvidovať všetky rehole. Podobne ako tisícky ďalších sestier zo Slovenska, Čiech a Moravy budú vzdorovať totalitnej moci a jej lokajom, nezriedka s jedinou sviecou v ruke – láskou k Bohu. A svieca sa napokon stane predzvesťou pádu tých, ktorí ich budú systematicky ničiť od osudného leta 1950 do osudnej jesene 1989. A nezhasne ani potom, keď už stratia vládne posty i stranícke funkcie a ich nasledovníci a podržtaškovia budú z temných kútov vystrkovať chápadlá, aby si uchmatli „kus žvanca“.

Príbeh sestier Vianney a Natálie sa stane zrkadlom reality, odohrávajúcej sa na pozadí skutočných historických udalostí. V čase komunistickej diktatúry, ktorá sa po barbarskom vyčíňaní v mužských kláštoroch na jar roku 1950 vlámala o pár mesiacov aj do domov rehoľníčok. Bude nielen ich svedectvom, ale aj svedectvom ďalších sestier a desiatok civilov, ktorých počas svojho dramatického putovania stretli. Bude autentickou výpoveďou, doplnenou o citáty z úradných dokumentov a materiálov, nachádzajúcich sa v archíve Rímskej únie Rádu sv. Uršule, aj o zistenia historikov a odborníkov, publikované v monografiách, zborníkoch, diplomových prácach a ďalších materiáloch.

Príbeh dvoch uršulínok nebude iba o dvoch ženách v rehoľných rúchach a o jednom ráde. Bude knihou, ktorú držíte v ruke a ktorá je iba jednou sviecou vrhajúcou svetlo na komunistické ťaženie proti ženským reholiam. Bude obrazom doby, ktorú, ako mnohí verili, zmietol November ’89. Vladimir Putin na Ukrajine nám však opäť ukázal, že boj o slobodu sa nikdy nekončí. A že práve v ťažkých časoch stačí svetlo jedinej sviece, aby svet neskončil v temnote. Sestry Viannea a Natália si ho dokázali uchrániť po desaťročia. Aj s rizikom, že zostanú osamotené. Aj s vedomím, že protivníkom, ktorý sa ho pokúša sfúknuť, nie je nik menší ako diktatúra.

List SLOVÚC z 23. augusta 1950, adresovaný provinciálnym predstaveným.

I

DEŇ R NA ZÁPADE

IDEOVÉ KONKURENTKY

V uliciach starobylej Trnavy, vydláždených mačacími hlavami, panovalo hlboké ticho, keď sa sestra Viannea Bernadičová zobudila. Hrubé múry impozantného kláštora, ktorý sa stal jej domovom iba nedávno, boli napriek teplej noci studené. Leto roku 1950 sa pomaly končilo, no stačil jediný pohľad na jasnú oblohu a bolo isté, že augustové slnko i dnes ukáže svoju silu. Kým mesto, utopené v zlatých lúčoch iskrivého rána, spalo, 27-ročná žena stihla rannú toaletu. V stroho zariadenej izbe panoval poriadok, posteľ vsadená v železnom ráme bola upravená.

Sestra Viannea vykročila z izby a nasmerovala si to do kaplnky. Na širokých chodbách ševelil prievan, akoby niekde zostali otvorené dvere. Možno práve v kaplnke, kde sa rovnako ako každé ráno zišli členky Rádu sv. Uršule, aby sa pomodlili Angelus a dostali požehnanie matky predstavenej, sestry Klotildy: „Noc sum Prole pia benedicto Virgo Maria. (So svojím milým synom požehnaj nás, Panna Mária.)“

Naoko nič nenasvedčovalo, že 29. august 1950 bude znamenať radikálny zlom vo vyše dvestoročnom príbehu trnavských uršulínok.¹ A nielen v ich príbehu. Posledné tri augustové dni mali zásadne zmeniť osudy zhruba štyroch tisícok žien na Slovensku, ktoré sa rozhodli zasvätiť život Bohu.² Slobodne, na základe najhlbšieho vnútorného volania a v rozpore s predstavami vonkajšieho sveta, ktorý ich mylne spájal s izolovaným bytím v klauzúre neprístupnej civilom a so slepou poslušnosťou voči cirkevným autoritám.

Sestra Viannea sa nepotrebovala obhajovať pred nikým. Prešla dlhou cestou spoznávania a konfrontácie vlastného ja. Večné sľuby zložila takmer 15 rokov po tom, čo v trinástich pocítila prvé Božie volanie. Svoju voľbu potrebovala vysvetliť iba rodičom, keďže spočiatku nesúhlasili. Odmietavý postoj zaujali aj v prípade o dva roky staršej sestry Márie, ktorá sa už skôr rozhodla pridať k uršulínkam a nosila rehoľné meno sestra Terézia. Tak ako pri prvej dcére, aj pri druhej však akceptovali, čo sa nedalo zmeniť a presahovalo svet ohraničený výlučne raciom a pragmatizmom. Napokon, kto by na konci 40. rokov, necelý rok po komunistickom puči, hľadal rozum a účelovosť v definitívnom áno Bohu.

Laická verejnosť, sčasti ovplyvnená predsudkami a mýtmi, sčasti sklamaná trpkou skúsenosťou druhej svetovej vojny, začínala aj pod vplyvom komunistickej propagandy považovať ženy v habitoch za relikt. Neuvedomovala si, že do rádov vstupujú po rokoch sebapoznávania, duchovných cvičení, štúdia teológie, filozofie a histórie. Po rokoch odlúčenia od rodiny, práce pre spoločenstvo a dlhých rozhovoroch s novicmajsterkami. V nových pomeroch akosi zabúdala, že stovky sestier učia na školách a ďalšie stovky sa starajú o chorých, bezvládnych a starých.

Totalitná moc však mala všetko dokonale spočítané a zaevidované. Duchovnú a charitatívnu činnosť reholí totiž považovala za konkurenciu v boji o dušu slovenského človeka. V nezriedka vysokoškolsky vzdelaných ženách so znalosťou cudzích jazykov a s kontaktom so zahraničím videla hrozbu. A preto sa už krátko po nástupe k moci pustila do prípravy proticirkevných zákonov a tajných akcií zameraných na likvidáciu ženských i mužských reholí v celom Československu. S ambicióznym cieľom – do roku 2000 dosiahnuť ich definitívny zánik. A s jasnou deľbou úloh: väčšinu špinavej práce urobia jej prisluhovači a zvyšok nechá na prírodu, ktorá sa postará o prirodzené vymretie rehoľníkov.

Praktickým bonusom do detailu naplánovanej Akcie K (likvidácia mužských reholí) a Akcie R (likvidácia ženských reholí) bol materiálny a finančný zisk. Tisíce žien a mužov pôsobili v stovkách kláštorov a domov po celom území Československa, v ktorých sa nachádzali aj vzácne knihy, sakrálne predmety či umelecké diela vysokej historickej hodnoty. K tomu treba pripočítať cirkevnú pôdu a lesy. Výsledkom bolo, že mužským rádom zobrali majetky hneď a ženským ho nechali iba na papieri. Výnosy z majetku ženských reholí totiž spravoval Náboženský fond, ktorý so súhlasom Slovenského úradu pre veci cirkevné (SLOVÚC) prenajímal desiatky nedobrovoľne uvoľnených objektov napríklad Povereníctvu školstva, vied a umení, Povereníctvu sociálnej starostlivosti či Povereníctvu zdravotníctva. Financie končili v Náboženskom fonde a rehole mohli požiadať len o pôžičku, ktorú museli vrátiť.³

Samotnej likvidácii reholí predchádzala diskreditačná kampaň. Komunisti siahli po stáročia osvedčenom spôsobe – rehoľníčky obvinili, že „žili na ťarchu obyvateľstva kraja“4 a označili ich za triedneho nepriateľa. O vzdelávacích a duchovných aktivitách obyvateliek kláštorov taktne pomlčali a ešte pred augustovým zásahom im vzali školy a zakázali učiť. Využili na to nariadenie Slovenskej národnej rady o poštátnení školstva ešte z roku 1945. Realizáciu znárodnenia malo na starosti Povereníctvo Slovenskej národnej rady pre školstvo, vedu a osvetu, ktoré v tom čase viedol Ladislav Novomeský. Zhabanie škôl však súdruhom nestačilo a v druhom kole sa zbavili aj učiteliek z radov rehoľníčok. Sestrám postupne chodili listy s odôvodnením, že „neplnia vychovávateľské úlohy“ a ich prepustenie je v záujme socialistickej výchovy školskej mládeže. Celkovo prepustili v roku 1950 zo škôl viac ako 300 rehoľníčok.⁵

Štátna moc i propaganda zatiaľ ponechali bokom sestry starajúce sa o chorých a starých. Vedeli prečo. Zo štatistík SLOVÚC vyplynulo, že v osudnom roku 1950 pôsobilo v nemocniciach, liečebných ústavoch a domovoch dôchodcov ešte 2091 rehoľných sestier, ktoré mali prísť na rad až neskôr. Zvyšné zhruba dve tisícky sústredili do zberných, respektíve centralizačných kláštorov.⁶

Vo finále sa však likvidácia ženských reholí dotkla približne štyroch tisícok sestier z 24 ženských rádov na Slovensku a vyše siedmich tisícok rehoľníčok z 32 rádov v Česku. Začiatok sťahovania bol naplánovaný na 29. augusta 1950. Pokračovať mal do 31. augusta. Na brány ženských kláštorov klopali, zvonili alebo ich násilím otvárali skupiny zložené zo splnomocnencov SLOVÚC, Štátnej bezpečnosti (ŠtB), funkcionárov Komunistickej strany Slovenska (KSS) a takzvanej verejnej ľudovej správy, kam patrili najmä predstavitelia príslušných okresných národných výborov.⁷ Nechýbali ani príslušníci Zboru národnej bezpečnosti a členovia Ľudových milícií. Vojaci v kasárňach mali pohotovosť⁸.

ČERVENÍ BARBARI

V utorok 29. augusta 1950 kráčala sestra Viannea chodbami trnavského kláštora s desiatkami uršulínok⁹. Charizmatická absolventka fyziky a matematiky na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave vedela, že od predstaviteľov diktatúry ich nič dobré nečaká. Nedokázala však odhadnúť tvrdosť úderu. Ukážkou brutality režimu bola barbarská noc s úradným označením Akcia K, počas ktorej boli na jar pod drobnohľadom ŠtB násilne odvlečené tisícky českých a slovenských rehoľníkov do centralizačných kláštorov, kde panoval prísny väzenský režim. Väčšina neskôr končila na budovateľských prácach alebo v takzvaných PTP – pomocných technických práporoch v Česku či na Slovensku.¹⁰ Mnohí po zinscenovaných procesoch strávili roky vo väzení.

Mladá uršulínka dúfala, že zásah totalitnej moci proti ženám nebude až taký surový. Zároveň si nerobila veľké ilúzie o korektnosti režimu. Mnohé napovedal už nekompromisný tón listu SLOVÚC z 23. augusta 1950, adresovaný 21 provinciálnym predstaveným vrátane „Provincialátu rehole Uršuliniek“.¹¹ „Dôstojná sestra predstavená, dostavte sa dňa 28. augusta t. r. o 14:00 hod. na Slovenský úrad pre veci cirkevné v Bratislave, Rooseweltovo námestie. Vaša účasť je bezpodmienečne nutná a povinná,“ stálo na hlavičkovom papieri.¹²

Pár dní nato sa zišlo v úrade stojacom na námestí, ktoré ešte stále nieslo meno niekdajšieho amerického prezidenta Franklina Delana Roosevelta, 16 predstavených¹³. Do kláštorov sa vrátili s neželaným sprievodom – zmocnenkyňami štátneho cirkevného úradu. Tie sa mali spolu s príslušníkmi bezpečnostných zložiek štátu postarať o hladký priebeh „dislokácie ženských kláštorov v dohode s dislokačnou komisiou v predsedníctve vlády“. Primárne mali docieliť „dobrovoľné vysťahovanie“ v stanovenom termíne, zabezpečiť podrobné zoznamy všetkých obyvateliek kláštora či zistiť potenciálny záujem sestier a noviciek o civilné povolanie. „Ak by sa rehoľnice postavili na odpor, treba vyjednávať viac takticky, tak, akoby mali ostať na pôvodnom mieste, žiadať od nich, čo by chceli robiť a pretiahnuť jednanie až do večerných hodín, kedy by boli rehoľnice bezpečnostnými orgánmi odsunuté,“ cituje historik Ján Dubovský z pokynov pre inštruktorov v Akcii R¹⁴.

Vo vyše päťstranovej Osnove referátu o činnosti ženských reholí z dielne SLOVÚC sa uvádzali aj konkrétne argumenty, ktoré mali inštruktori v Akcii R použiť pri obhajobe zásahu štátnej moci proti rehoľníčkam. Predstavené reholí podľa SLOVÚC „vychovávali svoje zverenkyne k nenávisti voči ľudovodemokratickému zriadeniu“ a „boli školené v rôznych centrách na Slovensku agentmi zahraničných imperialistov v kňažskom rúchu, aby boli pripravené na úlohy, ktoré pre ne vyplynú po skorom prevrate“. Duchovné cvičenia boli v skutočnosti „dávaním inštrukcií zo zahraničia pre ich protištátnu činnosť“. V dokumente SLOVÚC padali aj výrazy, ako sfanatizované sestry, štvanie proti republike a búranie výdobytkov nášho pracujúceho ľudu.¹⁵

Komunita uršulínok v Trnave v roku 1950.

Konec ukázky