Date: 2014-07-27T22:00:00+00:00

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na
zlatyfond.sme.sk

Sedmoro rozpoviedok

Rehor Uram-Podtatranský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Jana Pálková, Slavomír Kancian, Patrícia Šimonovičová, Katarína Tínesová, Andrea Jánošíková, Bernadeta Kubová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0037-7

Pôvodná publikácia

Rehor Uram-Podtatranský. Sedmoro rozpoviedok. Tlačou Jána Bežu a spol. Senica 1894. 64 s.

Bibliografické poznámky

Sedmoro rozpoviedok

Napísal Rehor Uram-Podtatranský

Tlačou Jána Bežu a spol.

V Senici, 1894

Biela ruža

Bolo to roku 187*. Krásny letný deň vyvábil ma od písacieho stolíka von do utešenej prírody. Šiel som navštíviť dávno nevideného priateľa Ľudevíta.

Bystré vlnky Váhu v milom šepote naháňaly jedna druhú a pod nimi v čistokryštálovej vode myhotaly sa strieborné rybky. V zelenej tráve cvrkaly kobylky a na kvietkach bzučaly mädonosné včelky. Áno, aj jemný vetríček povieval a ochladzoval pálčivosť slnečných papršlekov.

Zadumený a pohrúžený v obdivovanie tak krásnej prírody, ani som nezbadal, že priblížil som sa k dedinke P., kde hneď na kraji dediny úhľadný domec upútal moje zraky a nevídaný obraz predstavil sa zraku môjmu. Obloky domca ako aj pred ním ležiaca zahrádka posiate boly pestrými kvetami, v jich barevných kalíškoch kúpalo slnce svoje lúče a tichý vetrík pohrával si so sviežozelenými lístkami. No, a medzi týmito peknými dietkami matky prírody prechodil sa šedinami pokrytý starec; tu uväzujúc sklonené, tu obstrihával zakvitnuté, tam zas z malej kupky polieval zvädnuté kvietky.

Som priateľom kvetov a rád pobavím sa pri utešenej hriadke týchto nevinných dietok prírody; ale čoby aj nebol priateľom týchže, už pohľad na šedivého sviežimi kvietkami obkľúčeného starca, už ten krásny obraz, kde staroba s mladosťou v jedno sa spájala, nevyslovnými citami bol by naplnil moje srdce. I priblížil som sa k nemu a nadpriadol rozhovor.

— Máte pekné kvietky, otče! — prehovorím dôverno. — Opatrujete ich sám?

On pozdvihnul hlavu a vážny pohľad oprel na moju postavu. Pravidelné ťahy ačpráve už vráskami prerytej tváre; jasný blesk oka, hoc aj hlava posiata kvetinami hrobu, a trochu síce nachýlená, ale pritom mužná postava naplnily ma obdivom. Neočakával som pri asi 70-ročnom starcovi najsť to, čo mnohoráz dvadsaťročnému šuhajovi chybí. No, a keď otvoril svoje ústa, a milý, zvučný hlas, ako aj duchaplná reč predviedla mi pred duchovný zrak bystrosť jeho umu a bohatosť zkúseností, tu obdiv môj vystúpil na najvyšší stupeň.

Jeho pohľad dosť dlho spočinul na mne, akoby snáď chcel prezkúmať vnútro srdca i ducha môjho. A zkúška táto, ako sa mi zdalo, dosť dobre vypadla pre mňa, lebo prívetivým hlasom zodpovedal otázku moju.

— Som milovníkom kvetov! — rečie on. — Samotný na tomto svete, a už beztoho aj dosť hodným počtom rokov zhŕbený, nemám nikoho, len tieto moje kvietky. Opatrujem a strážim si ich ako pečlivá matka dietky svoje.

— A nenie vám to priťažko, otče? Zo svojej vlastnej zkúsenosti znám, že pestovanie kvetín, jestliže majú tak zdarné byť, ako vaše, je s mnohým sebazaprením a s mnohým namáhaním spojené.

— Pravdu máte, ale nie mi je to obťažným: lebo trebárs už vyše 70 rokov preletelo ponad hlavu moju a všelijaké neresti duše i tela zapríčinily šediny tieto: predsa pestovanie a ošetrovanie kvetín považujem len za milú zábavku. Verte mi, pane, pri dobrej vôli a ochote bárs jak ťažká práca dá sa ľahko preniesť a zdarne vykonať. Áno, s radosťou pestujem tieto kvietky, lebo vidím, že namáhanie moje nenie daromným. Zelenosť lístkov sviežostou rozličných bariev popretkávaná radostnými citami naplňuje srdce moje; tá sviežosť krásy upomína ma na dni mojej mladosti, a ten k zemi padnutý, zvädnutý lístok stavia mi pred oči nestálosť môjho života. Ach, kdeže môžem zreteľnejšie videť, kde väčmi obdivovať múdrosť, moc a lásku Stvoriteľa neba i zeme, ako pri mojich milých kvietkoch? Tu mám otvorenú knihu, knihu to rukou Všemohúceho písanú, knihu tajemstvaplnej prírody. Mojím srdcom nezatrasie neistota trápnej budúcnosti; ono smele ide hocjakým udalosťám v ústretí; lebo keď aj niekedy malá pochybnosť v lepšie a priaznivejšie časy zaklope na moje srdce, vtedy jediný pohľad na tieto kvietky zapúdi čierne mračno, ktoré na oblohe môjho ducha začalo sa rozťahovať a slniečko novej nádeje jasnejším svetlom osvieti cestu môjho pozemského putovania. Tu si vždy tak myslím: keď Otec nebeský z tak malicherného semienka vyvedie tak utešenú bylinu, ju sýti a tak krásne odieva: prečo že by zabudnul na nás, na svoje pozemské dietky, ktoré ku svojmu obrazu stvoril a pánmi celej prírody ustanoviť ráčil?

Ach, s jakou nadšenosťou, s jakým zápaľom hovoril tento starec! Jeho oko žiarilo mládeneckým ohňom a v tvári zračila sa láskyplná a detinská oddanosť do vôle toho Najvyššieho. Uchvátený citom visel som na jeho pernách a z pomedzi nich vychodiace mravné naučenia ssal som do môjho srdca, keď pokračoval ďalej:

V takomto rozhovore prišli sme až na koniec zahrádky. Tu chcel som mu poďakovať za jeho múdre naučenia a kráčať svojou cestou ďalej, keď ma chytil za ruku a prehovoril milo:

— Vidím, pane, že ste priateľom kvetov, buďte teda tak láskavý aj do mojej izby podívať sa. Mám tam tiež niektoré, pravda útlejšie, ktoré ostré povetrie nášho podtatranského kraju, alebo pálčivosť slnka vydržať niesu v stave.

Nebolo ma k tomu ponúkať treba. Ochotne prijal som pozvanie a prejdúc cez malý ale úhľadný dvorec, vnišli sme do izby.

— Toto je moje bývanie, — hovorí otvoriac dvere — a tu komôrka na spávanie.

Izba, do ktorej sme vstúpili, bola dosť priestranná. Náradia v nej nebolo mnoho. Na prostriedku stál stôl a okolo stien lavice, na ktorých stály rozkvitnuté a odkvitnuté kvetiny, prázdne kvetníky, všelijaké cibule, zahradnícke nože a malé na polievanie kupky v tom najlepšom poriadku poukladané.

Rozmanité barvy kvetov ma zanímaly a obzvlášte pozornosť moju pútala v bohatosti kvetov postavená biela ruža. Zo sviežosti kvetov a tmavozelených listov zatváral som, že starček zvláštnu pozornosť a opateru venuje ružovému kríčku tomuto.

Starec o chvíľu pristúpil ku mne, položil svoju ruku na moje plece a preriekol:

— Ako vidím, páči sa vám táto ružička.

Starec opakoval svoju otázku.

— Áno, páči sa mi, — v rozpakách konečne rečiem, — a čosi tiahne ma k nej. Táto blädožltá barva, dolu sklonené kvietky a podivná vôňa ruže naplňuje ma obdivom. Odkiaľ máte túto ružu?

— Odkiaľ ju mám? Touto otázkou dotkli ste sa struny, ktorej otrasy otrásajú aj srdcom mojím.

— Odpusťte zvedavosť moju. Slza vo vašom oku vraví mi zrejme, že dotknul som sa rany, ktorú priestor a čas nemohly dosiaľ zahojiť.

*

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Biela ruža