Viliam Klimáček

hejtovaňja

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Napísanie knihy formou štipendia a vydanie tlačenej verzie tejto knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Copyright © Viliam Klimáček, 2025
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2025
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media
Layout © Marta Blehová
1086. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1336-9 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1337-6 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1338-3 (ePub)

keby štúrovci mali internet

Skratki inťerňetovje:

BPS | bodaj ťeba parom skáral
RDH | riťnej ďjerki hvízdaňja
Ä | ňeľzä
TJB | tupuo jak budzogáň
KVU | kjež ťi čjelki uľjetli
Hunbug | maďarskuo drístaňja

krall

kto zlatku bi chceu obecati na vec narodnu nach sa ozve

hodza_mm

Kolko litrou veci národňej za tú zlatku buďe?

pravdomil

ožere sa nám Janko zas a aňi rjadok ňenapíše

krall

RDH

pravdomil

trafena hus zagagala

krall

basen nerastje ako kukol pri ceste a ruzu svina nezozerje

ludewit

Mláďenci, velmi ma srdce bolí, že slovenčinu našu tak v inťerňetovej komuňikácii krivíťe a režeťe, akobi sťe ňejakí jaňičjari boli, čjarki a mekčeňe viňechávaťe, lebo musíťe písať ríchlo, ale jaziku nášmu pomalosť a rozvaha svedčí.

pravdomil

aj sám najvišší vás hreší, štúrovci, no ja vjem, že ňikdi sťe ňemali na vjac ňež na búchaňja do stola a 

krčmovje pesňe falošním hlasom ťahaňja

krall

TJB

hodza_mm

Mislím, že ňejakí Uhrón nám do našej ďebatnej izbice vošjeu a mali bi sme ho vikúriť.

pravdomil

kúrťe, kúrťe, len abi sťe samí ňezhoreli

krall

BPS

ludewit

Mláďenci, braťja moji v boji o jazik náš zocelení, dovoľťe mi čosi povedať. Tjeto inťerňetovje novoti zabíjajú ducha pospoľitosťi. Kďe sú ťje časi, keď sme si na Ďevín viraziľi a slovanskje mená si dávaľi? Ťeraz muožme hovoriť každí s každím, čo nám hrdlo ráči, ale slová zrazu ňemajú tú váhu, akú mávali. A ktokoľvek ňevolaní muože vstúpiť medzi nás a škoďiť nám a vismjevať sa. Opeť bi sme vstúpiť len do reči z očí do očí mali, obnoviť písaňja listou atramentom, ba vráťiť bi sme sa mohli aj k poštovím holubom. Pametáťe, ako ňedočkavo sme vizerali víreňja kríďjel a šuchot perja na oblohe? Ťeraz nám len cinkňe zvonček inťerňetoví, mi utrjeme si mastňje ústa od kaše a síti a zaspávajúci od jedla chceme nájsť v hlave ňejakú mišljenku, no ňenachádzame ju, lebo nám ju kaša zalála. Ach, braťja moji v jaziku, odíďme z tejto čertovej pošti, kím je čas.

krall

Drahí Ludevít, chcem ťi ukázať, že ešťe vjem písať podla praviďjel, ktorje si ti vimisleu. Mňe sa ešťe stále básňe v hlave naháňajú, chcú mi ruku podať, no bez flašťički vínka ich ňje a ňje na svetlo božje viťjahnuť.

hodza_mm

Áno, ňemali by sme sa báť, mali by sme byť a za pravdu sa biť a ňje škrjepiť sa ako starje baby na trhu.

ludewit

Ach, Miloslave, ako bi si mi zaucho žeravje na líce vipáliu, keď stále do písma pľeťješ to tvoje Y!

hodza_mm

To ňje ja, to Hattala vimisleu.

ludewit

Viďíš, že vješ písať aj bez toho čertovho písmena.

krall

hattala hattala KVU 😌

pravdomil

tak dlho sa buďeťe o písmenko hádať, až vám ujďe budúcnosť

hodza_mm

Hunbug. Stále ňejakje hejtovaňja.

krall

pisem spravcovi sjete nach toho PRDOMILA zablokuje nach je uz sveti pokoj

pravdomil

Ä, pravdu ňeumlčíš

ludewit

Drahí Hodža, prjaťel muoj, verím, že ňje minuľí. Prezívaš tento pravopis mojím svojepisom. Práva ňemáš!

pravdomil

všetci mi buďeťe svedkamí, že ponúkam jednu zlatku Královi, ak do roka ďesať dobrích básní po tridsať veršoch napíše

hodza_mm

Luďevíťe milý, veť Y je naskrze naším písmenom, odvoďeným od ruskjeho jeru a tým sme my, slovanskí braťja, vyjadrili úctu k mohutňjemu ruskjemu dubisku, ku ktorjemu sa jak holátka v búrke a dažďi ťisňeme.

ludewit

Pametáš si, jak Hollí, temer už slepí a hluchí prijau nás na svojej fare na Dobrej Voďe? A ňesúhlasiu s naším jazikom, od stredoslovenskjeho rozličnorečja odvoďeňím? Zrádňik bi ho uchiťiu, kebi sme ešťe do voňavej reči našej votkali tvrdje Y jak ňejakú smradlavú kveťinu, čo aňi dobitok ňežere.

atila

ach, vi úbožjaci slovenskí ňemali sťe ňijakích králou a tak sťe si vimsľeľi Svetopluka ňestačila vám královská uhorčina a tak sťe si stvorili to híkaňja oslov ktorje jazikom nazívaťe. vimazaňje skrze správcu sjetí

krall

ti na trikrát vikidaní hnojní voz toto si v Pešťi spjevaj kďe ťa plaťja vimazaňje skrze správcu sjetí

ludewit

Smutno je mi, braťja drahí, kďe ňje sú argumenti, šable rinčja.

hodza_mm

Hraňice tvojej slobodi sú aj mojimí hraňicamí, ach, ako len tomu rozumjem...

krall

iďem na litrík víňečka dňes ešťe naposledi a prisahám na naše šťíti tatranskje že od zajtra započňem písať

hodza_mm

Dobre ti prisaháš, Janko, šťíti čosi vidržja!

ludewit

A ja iďem na polovačku do lesa. Ňič tak hlavu ňeprečistí ako flinta na pleci a slobodňje ňebo nad hlavou...

premeňeňja

Keď sa Gregor Szemzö raz ráno prebuďiu z ňepokojňích snou, zisťiu, že sa v posťeli premeňiu na akísi obludňí hmiz. Ležau na chrbťe tvrdom jak pancjer, a keď sa trochu nadvihou, uviďeu svoje viklenuťje, hňedje brucho rozďeleňje oblúkovitimí vístuhami, kďe sa na vrchole ešťe horko-ťažko držala perina a tak-tak že ňeskĺzla dolu. Jeho početňje, voči ostatňjemu ťelu ťenučkje nohi sa mu bezmocňe hmírili pred očami.

Čo sa to so mnou stalo? pomisleu si. Ňebou to sen. Jeho malá izba, tak ako ju poznau, stále spočívala medzi štirmi sťenamí. Na stole boli vzorňe zoraďeňje kalamáre, do ktorích namáčau perá, keď ňeznalím sedlákom z okolá písau za drobní peňjaz všakovakje žjadosťi na vrchnosť.

Gregorou pohlad sa obráťiu k oknu a zachmúreňje počasje – bolo počuť, ako kvapki dažďa bubnujú na okenní plech – ho naplňilo melanchóliou. Čo kebi si ešťe pospau a zabudou na všetki tjeto bláznovstvá, pomisleu si, ale bolo to absolútňe ňemožnuo, lebo spávau vílučňe na pravom boku a v ťerajšom stave sa do tejto polohi ňijako ňemohou prevráťiť. Nach sa akokolvek mikau, vždi sa prehupou len nazad. Skúšau to hádam stokrát, zatvoriu aj oči, abi ňemuseu viďeť svoje mihajúce sa nuožki, a húpau sa a húpau a prestau, až ho v boku zaklala tupá bolesť.

Ach, bože, akje som si len vibrau namáhavje povolaňja? Ďeň čo ďeň s hlúpimi sedlákmi, čo majú v hlave len seno, visedávať a písať za ňich žjadosťi na županskí úrad, či lisťini pre pravotárou. Chlapi títo večšinou ňegramotní boli a veďeli len Slovenski, kím Gregor ovládau uhorčinu, jak kebi bičom práskau.

Vlastním menom volau sa Gregor Šarkan, rodák z Hriňovej, no veďeu, že takto krsťení v Uhroch karieru ňespraví, a preto preonačiu sa na Szemzö, ďenňe sa pocťivo s lisťinamí lopoťiu, abi mu raz, ako boh dá, svitla práca pisárska u ňejakjeho pravotára, či ňebodaj v kancelárii zemskej.

Ale sni o lepšom živoťe narušilo klopaňja na dvere. – Gregorko, – volau hlas – bola to matka, – je trištvrťe na seďem, ňechceu si oďísť?

Ten ňežní hlas! Gregor sa zlakou, keď počuv ten svoj, ktorím odpovedau, ňepochibňe jeho včerajší hlas, do ktorjeho sa však akobi odňjekjal zdola mješalo ňepotlačiťelňje, bolestňje pípaňja, ktorje spočjatku slovám poňechávalo zrozumiťelnosť, no rušilo ich dozňeňja, že človek vlastňe ňeveďeu, či dobre počuje.

– Ňepotrebuješ ňječo? – ozvala sa úzkostlivo tá, ktorá ho zroďila, – načim, bi si Strakule sečki narezau a svinki obrjaďiu.

Och, ako sa Gregorovi bridí tá hnojná robota! On je predsa mužom písma, mužom intelektu, ktorí jasnou hlavou svojou pracuje, ňje mozolnatimí dlaňamí a ešťe aj druhím pomáha, veďe ich a keď sa to tak vezme, aj rozhoduje o ich životoch. Stačilo, abi sa mu ňejakí sedlák zňepáčiu, či pozreu naňho krivím okom mjesto tej psej poňíženosťi, čo tak milovau, a už mu písau žjadosť, ktorá bola máličko ňeúcťivá, ňje velmi, ale tak akurát, abi tomu, čo ju rozochvenou rukou ňesje na úrad, ňevihoveli.

– Gregorko, dobitok čaká, – zňeu matkin prestrašení hlas, vistrjedaní klopaňím a potom sa dvere jeho izbi bojazlivo otvorili. Vo dverách stála zrobená bjelovlasá žena v spodňičke z kroja, na prsjach si ešťe zapínala živuoťik, keď bosou nohou vkročila do Gregorovej izbice a vikríkla. To čudo, ktorje ležalo na posťeli, ňebolo jej sinom! Mať zalomila rukamí a to ho privjedlo k horúčkovitím pohibom, pomocou ktorích sa chceu dostať zo zajaťja perín, no len sa bezmocňe hojdau na posťeli ako člnok na vlnách, čo privjedlo ho do stavu, kedi započau ohňivo uherski kláť. Mama stála ňeschopná slova pred jeho posťelou, na ktorej sa zvíjau obludní chrobák s mnohimí nožičkamí a hlasom jej sina klál v jaziku, ktorjemu sama porjadňe ňerozumela.

– Sinček muoj, – zaplakala starká a oprela sa o pelasť, bi ňeodpadla na došťenú podlahu, – prečo ňehovoríš jazikom matki svojej a otca? Ako ťi pomuocť, keď ťi slovka ňerozumjem? Keď si pred rokom slovenski prestau hovoriť, keď si sa preinačiu, straťila som ťa prvíkrát, a ťeraz, – zaplakali starje oči a spod nočnjeho čepca sa vikluv šeďiví vrkuočik, – ťeraz ťa strácam druhíkrát!

Slovenski chceťe? napajeďiu sa v duchu Gregor Szemzö a otvoriu ústa, premeňeňje na akesi ostrje hrizadlá a zakričau, či skuor vipískou z celej sili: – Bohajeho, čuo je toto za ňeplechu?!

Tu básnik precitá, svieca dohorela, zore už brnejú, sen podivný snil sa mu, no už nepamätá aký, snáď poviedka to bola, no divná akosi že až, tak potrasie hlavou, nech je chmára preč, brko do kalamára omočí a pokračuje v básni, ktorú pred zaspatím započal:

Ej páňi na zámku, to vi dobre vedzťe

Keď ste jadro vzali, škrupinu si zecťe...

ako sa Matúš na skusy vybral

Podáva Samuel Reuss z Malohontu.

Matúš Plameň bol chlap ani jedľa, čo holou rukou piatich zurvalcov prebije a malíčkom splašené voly zastaví. Nuž, chlapisko toto obývalo na pokraji hory chalúpku so staručkými rodičmi, s ktorými si vždy po zotmení, často ani petrolejku nezahoriac, vyprávali, ako asi darí sa druhým ľuďom v šírom svete. Doma nežilo sa dobre, z každých troch grošov, čo vyrobili, dva odkotúľali sa do kráľovskej kasy. Vtedy jedného večera pristál na podokenici vtáčik-letáčik a takto zaspieval:

Oj, ľudia boží, z preďalekej zeme prichádzam, kde v potokoch medovina tečie, na poli rastie chlieb biely aj čierny a v hore na stromoch visia makové koláče. Vládne tam premúdra cárovná, ktorá každého poddaného zná po mene, a keď dosiahne pätnásty rok, vtisne mu do dlane zlatku a ak je súci, hodvábom ho zaodeje a vezme do svojich služieb. V tej zemi keď ľudia potrebujú pluh, idú ku kováčovi a on im jeden zadarmo ukuje, ak potrebujú koňa, idú do stajní a vezmú si žrebca a tak je tam so všetkým. Máš všetko, čo potrebuješ, a potrebuješ, čo máš. Tá zem zasľúbená volá sa Rusko a pozýva chrabrých junákov, by do nej prišli skúsiť šťastie.

Tu si Matúš spomenul na básničky, čo im pán rechtor v škole čítali, veršíky o mohutnom dubisku slovanskom, ktorý konármi prikryje každé vtáča, i holiatko nebohé hoc aj z diery biednej, akou je jeho domovina. I rozhodol sa synok na skusy vyraziť. Všetcia jeho kamaráti chodili ta, kde slnko zapadalo, no Matúš ako jediný vybral sa, odkiaľ vychodí. Mať mu napiekli podplameníky a obaja so staručkým otcom na kúsok vyprevadili syna. Na okraji hory Matúš zapichol do stromu nožík a povedal otcovi:

Ňaňo, keď budem dlho preč, len vytiahnu tento nožík, a keď potečie voda, žijem, ak víno, je mi dobre, no ak krv sa vyvalí, ňaňko môj, to voniam fialky odspodu.

Zaplakali mať, vzdychli si ňano a hrdý syn odhrnul chrastie a poďho lomozil sa horou. Zvečera príde na čistinku, kde škuľavá starenka plače.

Čo vám je, babička?

Smutno mi, synak môj, samej tu v lese, nemáš slzičku niečoho, čo by gágor potešilo?

I hľadí pravým okom doľava a ľavým doprava.

Veru nemám, staruška, ale natrhám bobúľ, dám ich skvasiť a na vašom kotlíku lesnô pitie vypálim.

Jak povedal, tak spravil. Pobudol do rána pri starkej, vypálil čučoriedkovicu, ona nalôchala sa mocne a hneď jej hlások o oktávu poskočil.

Zato, že mi oči krážom idú, vidím, že máš dobré srdce, preto darujem ti tento prútik, keď ním niekoho pošibeš, skamenie, a kto bol skamenený, ožije. Tu máš aj čarovný lopúch, keď ním potrieš mŕtvych odrezané hnáty, prirastú hneď k sebe a trupy obživnú. A tento kvietok jak ktorékoľvek zviera ovonia, jeho reči porozumieš. Choď, synak, do Ruska je ešte dlhá cesta...

Matúš sa ani nestihol spýtať, ako vie, kam má namierené, keď starenka vyparila sa aj s čistinkou jak gáfor a on sa ocitol samučičký sám na poľnej ceste. Ešte týždeň mu trvalo, kým prišiel až na hranice svojho kráľovstva, ale ohnivý nápoj, čo starenke vypálil, mu z malej fľaštičky dodal vždy síl.

Ide, ide, keď zrazu pred ním plot sa týči z pichľavého tŕnia. Za plotom bolo Rusko. Z diaľky Matúš videl horieť mnoho ohňov a predstavil si s úsmevom, ako pri vatrách sedia veselí ľudia, pálenô pijú, tancujú a družne sa bavia. I príde k bráne, ktorú stráži urastený bojar, celý v železe odetý.

Stoj, – zahrmí železník, – kto si a čo chceš?

Som Matúš Plameň z Koruny Uhorskej a na skusy idem. Pustíš ma?

Z našej ríše sa ujsť nedá a vojsť do nej je veľmi, veľmi ťažké. Čo mi dáš, keď ťa pustím?

Podplameníky som zjedol, ničoho nemám.

Daj mi tvoje šaty, už ma železná košeľa omína, chcem si ľanové háby ponosiť.

I Matúš dal ozbrojencovi všetko do nitky a ako ho bôh stvoril, vpustený bol do Ruska. Naveľa naveľa prišiel k prvému ohníku, čo oňahdy videl. Nesedeli pri ňom hodujúci dedinčania, boli to horiace chalupy. Všade váľali sa odťaté ruky a nohy, hlavy tmavé aj plavé, mužské aj detské. Matúš potrel čarovným lopúchom jednu i ona zocelila sa s krkom prekrásnym havraňovlasej dievčiny. Matúš hanblivo zakryl si prirodzenie.

Čo sa ti stalo, krásna deva?

Cárovná nás potrestala, mládenec švárny, – i šibla očkom ta, čo Matúš najviac prikrýval, – bo sme slabo dane platili. Neúroda a hlad nás sužovali, čo sa urodilo, zobrali vojaci a zvyšok zožrali kobylky. To sú moji bratia, sestry, rodičia, strýkovia a tety.

Ukázala na odťaté ruky a trupy okolo seba a horko zaplakala.

Neboj sa, krásavica, aké ti je meno?

Suliko.

Tak sa dívaj, Suliko, – riekol Matúš a jedného po druhom oživil lopúchom umrlčie trupy a Suliko zvítala sa s blízkymi.

Nevedeli sa mu všetci vyďakovať za spásu a kývali mu na rozlúčku, až kým za obzor nezašiel. Dokonca mu aj nové háby darovali, aby nahý na posmech nemusel chodiť. Medzitým jeho ňaňo doma sa ošívali, nevydržiac ku stromu išli, nožík vytiahli a pozrimeže, voda tečie! I uľavilo sa starkému a radostne krivkajúc vrátili sa domov.

Ako si tak jeho syn v cudzej zemi v novom šate vykračuje, narazí na hovoriace pole. To tráva tam kvíli, plače a boha prosí o pomoc. Čo to je? Prizrie sa Matúš Plameň lepšie a vidí, že nie tráva, ale ľudské hlavy v nej hovoria. V zemi zakopaní sú živí ľudia až po krk, len hlava im trčí a hmyz nebeský pichá, saje, žerie ich, kruté súženie im prinosiac.

Kto ste, dobrí ľudia, a začo ste až po krk v zemi?

Joj, udatný pocestný, včera okolo išiel kočiar s najmilostivejšou cárovnou a tej sa zdalo, že dosť hlboko sme sa neklaňali, a tak nás cárica naša premúdra všetkých dala do hliny zakopať.

Matúš nelenil a jal sa neborákov rukami vyhrabúvať, a keďže bol mocný za desiatich, do hodinky vyhrabal celú dedinu.

A kde vlastne som, dobrí ľudia? Ako sa táto krajina menuje?

V Rusku si, pocestný, najmocnejšou cáricou spravovanom.

Toto nemôže byť Rusko, – diví sa junák, – tu predsa ľuďom neubližujú.

Od tej chvíle zmĺkli všetci vyhrabaní, ani by si jazyk zhltli a už z nich pocestný nedostal ani slovo, len mu rýchlo zakývali a stratili sa v najbližšej hore. Matúš vedel, že dľa zvykoslovia po rozsekaných a zahrabaných musí stretnúť dačo tretie, čomu by od psoty odpomohol, ale nič také neprišlo, bo dej sa zrýchlil. Pred ním zrazu zjavil sa jagavý palác zo všetkých najjagavejší, zo zlata a drahokamov postavený, strážený trikrát tak veľkými chlapmi v železe odetými, ktorí Matúša rovno pred cárovnú predviedli.

Cárica bola práve v dobrom rozmare a vypočula si Matúšov prívet, ako túži spoznať jej ríšu a že by jej rád slúžil, a ona, že môže, ak vydrží deň a noc jej stádo sviní pásť.

A čoby nie? Ja som sa doma napásol všetkého.

Uvidíme, – usmiala sa cárica, – ale ak sa ti jediná svinka stratí, prídeš o hlavu, rozumieš?

Koniec ukážky