Omer Friedlander

The Man who Sold Air in the Holy Land

Copyright © 2022 by Omer Friedlander

All rights reserved

Translation © Veronika Kašáková, 2023

Design & Layout © Marek Kianička, 2023

Slovak edition © Artforum, 2023

Font faces: PT Sans & PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Táto kniha vyšla s finančnou podporou Izraelského veľvyslanectva v SR.

ime, abovi a Elamovi

(mame, otcovi a Elamovi)

Jaffské pomaranče

Sme plodná rozvetvená a neustále sa rozrastajúca rodina pestujúca pomaranče, ktorá obýva Izrael od starobylého mestečka Jaffa až po Haifu. Na prelome milénií dovŕšim osemdesiatsedem rokov. Vlastním jeden z posledných poctivých šamuti pomarančových sadov. Ich ovocie je sladké a má hrubú kôru. Ani moje štyri deti – traja synovia a dcéra – sú to finančníci a právnici, a ani všetkých deväť vnúčat nerozozná šamuti od mandarínky. Čas od času ma navštívia v sade v HaŠarone, pomôžu so zberom, každý pomaranč zabalia osobitne do voskového papiera a uložia do debničiek, neskôr ich predáme na trhovisku. Vždy, keď myslím na deti a vnúčatá, spomeniem si na báseň Jehudu Amichaja. Volá sa Oči a poznám ju naspamäť. Najstarší syn má oči tmavé ako figy, pretože sa narodil koncom leta. Najmladší syn má zas oči svetlé ako mesiačiky pomaranča, pretože sa narodil v ich rozkvete. Dcérka má oči guľaté ako jarné hrozno. Mám o nich sladké obavy. Pánove oči blúdia Zemou, moje zas po dome. Boh má na starosti oči a ovocie. Ja mám len starosti.

Práve som sa chystal na jarné práce, keď som narazil v sade na mladú ženu. Od svitania som čistil zavlažovacie kanály upchaté nezrelým ovocím. Na hlave mám rybársky klobúk a jeho strieška mi sotva zakrýva veľké odstávajúce uši. Hýbem sa pomalšie ako kedysi a bolia ma kosti. Žena má na sebe košeľu, široké béžové nohavice a sandále. Sprevádza ju jeden z mojich zamestnancom – Arab strážiaci sad. Ruky má vždy dokonale čisté, nechty ostrihané a upravené. Ženu neprekvapilo, že ma vidí. Vlastne ma hľadala. Je oslňujúco krásna, má olivovú pleť, tmavé kučeravé vlasy a tmavé oči jej chránia nezvyčajne veľké viečka. Povedala mi, že je vnučkou môjho priateľa z detstva Chalila Haddada – Palestínčana, ktorého otec počas britského mandátu vlastnil jeden z najväčších pomarančových sadov v Jaffe.

Okamžite som si všimol podobnosť v očiach. Mal ich presne také isté – tmavé ako uhlie a privreté. Prechádzame spoločne sadom a snažím sa pokojne dýchať. Slnko hrá na zrelom ovocí zlatistými odtieňmi. Žena rukami hladí pomaranče a priloží k nim ucho, akoby jej mali pošepkať nejaké tajomstvo. Čo všetko vie? Čo jej Chalil povedal? Srdce mi bije opreteky a trasú sa mi ruky. Chalilovo meno som roky nevyslovil. Žiadne z mojich detí ani vnúčat nepozná jeho meno. Jemnú trávu pokrýva opadané ovocie a včely so bzukotom poletujú z purpurovo žltých kvetov na biele kvety lipy. Lila mi povedala, že Chalil jej o mne – o svojom oddanom priateľovi, jedinom židovskom priateľovi – rozprával nespočetne veľakrát. Keď jej starý otec pred pár mesiacmi zomrel, rozhodla sa ma navštíviť a odo mňa sa o ňom dozvedieť viac. Mala ho veľmi rada, no mala pocit, že o jeho živote v Palestíne, predtým ako sa presťahoval do Londýna, pred Prvou arabsko-izraelskou vojnou, pred al-Nakbou, nevedela nič.

„Moja cesta sem nebola ľahká,“ odvetila Lila.

Aj napriek tomu, že mala britský pas, na letisku ju niekoľko hodín vypočúvali príslušníci hraničnej kontroly.

„A čo ste im povedali? Že sa chcete porozprávať so starcom o pomarančoch?“

„Na tom, čo som im povedala, nezáleží. Som Palestínčanka, takže som bola podozrivá.“

Chalila som nevidel, odkedy odišiel aj s rodinou z krajiny. Po bombardovaní Jaffy množstvo Palestínčanov utekalo z krajiny po mori aj po zemi. Prístav bol plný utečencov tlačiacich sa na loďkách. Haddadovci, rovnako ako ostatní pestovatelia pomarančov, odstavili čerpadlá, opustili sady a viezli si na káre len zopár osobných vecí. Jaffa bola v plameňoch. Horeli stromy v sade, horeli pomaranče, plamene šľahali až k oblohe. Niekoľko dní sa vzduchom niesol popol a opustené mesto skryl v opare. Nerád spomínam na tie časy.

„S Chalilom sme v sade vášho prastarého otca ukladali pomaranče do debničiek. Každý sme osobitne zabalili do voskového papiera.“

Zodvihol som zo zeme pomaranč, vytiahol vreckový nožík a švihom ho otvoril. Čepeľ sa na slnku zablýskala. Zazrel som v nej svoju tvár pokrytú pigmentovými škvrnami a žilkami rozvetvenými ako korene stromu. Bez povšimnutia som zostarol. Hniloba sa v pomaranči šíri rýchlo a postupne zničí celé ovocie. Odhalíte ju tak, že ovocie silno zovriete v dlani a počúvate, aké zvuky vydáva. Zápach kvasenia vám napovie, že je skazené. Pomaranč v mojej dlani bol však mladý a nepoškvrnený. Rozrezal som ho, hrubú kôru som olúpal jedným dlhým ťahom a ponúkol som Lile obnažené ovocie pokryté pórovitým bielym tkanivom.

Zahryzla do mesiačika, po brade jej stiekla šťava a vypľula semienko. „Myslela som, že pomaranče Jaffa nemajú semienka,“ odvetila.

Vtedy nebolo nič zvláštne na tom, že Židia ako ja sa priatelili s Palestínčanmi ako Chalil. V období Osmanskej ríše Židia a Palestínčania spolu vozili piesok na cement, dreli v pomarančových sadoch a viniciach, fušovali v železiarňach, prevádzkovali bordely na pobreží a dohliadali na korunný klenot Jaffy, takzvanú Nevestu mora, nákladné loďstvá s citrusmi plaviacimi sa po celom svete. Keď Palestína prešla z rúk Osmanov k Britom, môj život to takmer nepoznačilo.

Ako dieťa som strávil väčšinu času v baliarni, kde sme s Chalilom balili pomaranče a ukladali ich do debničiek. Bola to slušná práca. Monotónna, ale nenáročná. Každé ráno sme spolu zašli do baliarne, prešli sme okolo chlapíka, ktorý predával palestínske noviny Falasti a známej pekárne Abouelafiovcov, kde sa vo veľkých kamenných peciach pieklo pečivo z štrúdľového cesta filo. Zastavili sme sa v malej cukrárni Abu Ahmada, roky, až dokým nevyhorela, sme tam chodili na chalvu. Centrálnym námestím s Hodinovou vežou sa vliekli ťavy a kopytá im klopkali na dlažobných kameňoch. Chalilov otec spolu s ostatnými majiteľmi pôdy sedeli v tieni paliem v elegantných bielych oblekoch a popíjali kávu z malých šálok.

„Porozprávajte mi o starom otcovi,“ povedala Lila. Znela nadšene ako dievčatko, ktoré sa nevie dočkať, kým rozbalí darček. Jej oči, Chalilove oči, žiarili.

„Nuž, bol to nezbedník.“

Koniec ukážky