Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenské pohádky a pověsti I

Božena Němcová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Katarína Tínesová, Bohumil Kosa, Dušan Kroliak, Slavomír Danko, Andrej Slodičák, Vladimír Böhmer, Jiří Hladůvka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0186-2

Pôvodná publikácia

Božena Němcová. Slovenské pohádky a pověsti I. Československý spisovatel. Praha 1952. 247 s.

Bibliografické poznámky

Božena Němcová: Slovenské pohádky a pověsti I

Knihovna klasiků

Československý spisovatel

Praha 1952

Vydání 1.

Spisy Boženy Němcové. Svazek osmý

Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1952 za redakce Ústavu pro českou literaturu České akademie věd a umění.

K vydání připravil František Váhala za odborné jazykové spolupráce Bohuslava Havránka a Jozefa Štolce.

Typografickou úpravu, obálku a vazbu navrhl František Muzika.

Šéfredaktor F. Kautman.

Odpovědný redaktor Ladislav Fikar.

Technický redaktor Antonín Dvořák.

Bez Slovenských pohádek a pověstí nebylo by dílo B. Němcové úplné. Ne proto, že by tu chyběl jeden člen v jejich počtu, nýbrž především proto, že by v něm chyběl jeden ze spojovacích literárních článků mezi realitou poznanou z přímého názoru na Slovensku a jejím přetvořením v postavách Slováků v Pohorské vesnici, kterou Němcová pokládala za své nejlepší dílo, a v Chyši pod horami. Na obraze Slovenska viděném jejíma očima bychom postrádali důležitý rys dokončující jej v harmonický celek, rys, který je klíčem k porozumění duším slovenských postav v jejím díle.

Slovenské pohádky a pověsti jsou důležité i proto, že v řetězu zápasů B. Němcové s nechápajícím okolím to byl jeden z mála bojů vítězných. Němcová jimi dokázala proraziti hráz nezájmu české buržoasní společnosti o bratrský národ slovenský nebo i nepřátelského zaujetí proti němu právě v době, kdy se konstituoval i po stránce jazykové. V době, kdy se v Čechách neprodal ani jediný ze 100 exemplářů Slovenských povestí Janka Rimavského, jež byly poslány do Prahy.

Bez Slovenských pohádek a pověstí by byla měla zcela jinou tvářnost i oblast české literatury pohádkářské, neboť pohádky B. Němcové — vedle Erbenových — tu platily za vzor. A právě v tomto díle vytvořila Němcová několik pohádek mistrovských. Pohádka z okolí trenčínského „O dvanácti měsíčkách“ je nejkrásnější českou pohádkou vůbec, klasický vzor komposice tohoto literárního útvaru a dokonalosti jeho výrazových prostředků. A přitom toto mistrovské dílo umění vypravěčského — jako i řada jiných v tomto svazku, právě těch nejlepších — nepatří jenom k „říši snů, kde se všechny rozpory hravě řeší vítězstvím dobra“, nýbrž řadí se k těm pracím B. Němcové, kde „rozpor mezi dobrem a zlem je roven protikladu mezi chudým a bohatým, mocným a utištěným“, má tedy vryto stejné znamení jako celé její dílo.

Ediční poznámky

Pohádky a pověsti obsažené v I. svazku Slovenských pohádek a pověstí vyšly roku 1857 v pěti čtyřiašedesátistránkových svazečcích nákladem knihkupce Josefa Šálka v Praze. — Nejznámější slovenská pohádka B. Němcové O dvanácti měsíčkách vyšla však tiskem už v prosinci roku 1854 ve Fricově almanachu „Lada Nióla“ (str. 67 — 74). Pohádka O bačovi a šarkanu byla otištěna roku 1855 v „Perlách českých“ (red. A. J. Vrťátko) pod pseudonymem Štěpán Danieli (str. 232 — 238). A pověst o zázračném květu kapradiny (v naší sbírce Peračina) vyšla s názvem Peračinový květ pod značkou B. N. roku 1857 v III. svazku „Štěpnice“ (str. 45 — 46), příloze pedagogického časopisu „Škola a život“ (red. F. J. Řezáč). Tyto tři varianty otiskujeme dodatkem k tomuto svazku diplomaticky, neboť z jejich srovnání s definitivním zněním v sešitovém vydání je dobře patrný autorčin růst znalostí slovenštiny. V t. zv. II. zápisníku B. Němcové z její cesty na Slovensko roku 1855 (v archivu Národního musea v Praze pod sign. 3a I 81) je slovenský text Peračiny, pověst o vlkodlaku, a ještě jedna krátká poznámka o vlkodlaku, slovenský text Zlé nuocky, dále úryvkovitě vyprávěné pohádky Otcovo dědictví, Kinkaš Martinko, legendární Pecko prostáček a na okraji listů psané poznámky k pohádce Pamodaj šťastia, lavička. Neotiskujeme je však, protože vyjdou v tomto Zápisníku jako 16. svazek Spisů B. Němcové v Knihovně klasiků. — O původu jednotlivých pohádek a pověstí mluví sama B. Němcová v Doslovu v posledním (desátém) svazečku svých Slovenských pohádek a pověstí. Odkazujeme proto čtenáře až na tento Doslov, který bude otištěn v II. svazku Slovenských pohádek a pověstí.

Naše vydání bylo pořízeno podle vydání z roku 1857, jež korigovala autorka. Zásady, jimiž se řídí, jsou tytéž jako v předešlých svazcích jejích Spisů v knihovně klasiků. Se zřetelem ke zvláštnosti našeho svazku, kde se prolíná text český a slovenský, považuji za nutné poznamenat zvláště toto: V českém textu upravuji a opravuji — kromě tiskových chyb — jenom pravopis podle nyní platné normy. Mimo to jsem zavedl jednotné psaní slova jizba v českém textu proti slovenskému izba. Interpunkci jsem měnil jenom tam, kde to bylo s hlediska dnešních pravopisných zásad nezbytně nutné.

Pokud jde o kvantitu samohlásek, opravil jsem tvary typu přisvědčíl, dúl, jež připomínají nářeční tvary chodské, na spisovné přisvědčil, dul. Dále jsem změnil slova búček, halúšky, húňa na buček, halušky, huňa, neboť slovenská nářečí znají tato slova jen s krátkou samohláskou; znění původní by nebylo ani české, ani slovenské. Naproti tomu ponechávám délku ve slovech súdba, vzkříkl, vykříkla, kterou Němcová přenáší ze slovenštiny do slov českých. Rovněž ponechávám autorčinu podobu slov korbáčík, prútík (vedle slovenské korbáčik, prútik). Na dnešní podobu nahoru, z domu jsem opravil autorčiny tvary nahorů, z domů. Jiné případy odchylné kvantity, po případě její kolísání (kromě psaní pohar vedle pohár, jež sjednocuji na pohár) všude ponechávám.

Do hláskové podoby slov jsem nezasahoval. Avšak infinitivy typu jísť, vyhnať (vliv slovenštiny) jsem opravil na jíst, vyhnat všude, kde nešlo o citát.

Zásahy do tvarosloví jsou nepatrné. Tvary ručkami, nohami (patrně vliv slovenštiny) jsem změnil na ručkama, nohama. Na str. 191 jsem podle pravidelného psaní autorčina změnil neživotné tvary koně se zasekly, nechtěly, frkaly, hrabaly, vzpínaly se v životné zasekli, nechtěli, frkali, hrabali, vzpínali se. Někde bylo třeba normalisovat psaní -i a -í u zájmenných tvarů ji, jí, jich, jim a u podstatných jmen typu radost, pomoc. A konečně jsem přechodníkovou vazbu Věštec vidouc, že… (str. 155) změnil na Věštec vida, že…

Slovenština Slovenských pohádek a pověstí je problém zvláštní. Především proto, že vypravěči pohádek byli příslušníky různých nářečních skupin. Nejvíce textů pochází z Gemeru (kraj kolem Velké Revúce, Rimavské Soboty a j.), tedy z nářečí jihostředoslovenského; ostatní jsou ze Zvolenska a z Trenčínska. Za druhé proto, že některé texty dostala autorka ve slovenském znění bud tištěné nebo v rukopisné úpravě pro tisk a jiné si zapsala sama; sama však přes svou obdivuhodnou schopnost přizpůsobit se jazykově cizímu prostředí neovládala slovenštinu do té míry, aby se do ní nevloudily čechismy i některé omyly (jak ukazují také její rukopisy). Rovněž je velmi důležité, že záznam jejích pohádek spadá do doby formování spisovné slovenštiny. Texty, které pocházejí ze sbírky J. Rimavského („Slovenskje povesti“ z roku 1845), byly tištěny zcela jiným pravopisem, než jaký se ustálil později jako pravopis slovenský. Jak byly psány pohádky ve sbírce Sam. Reusze (v našem vydání sjednocujeme podoby tohoto jména Reus a Reusz na Reusz), nebylo nám možno z technických důvodů zjistit. Avšak „Slovenské povesti“, které vydali roku 1858 A. H. Škultety a Pavel Dobšinský ze sbírky Reuszovy, o nichž se zmiňuje Němcová ve svém Doslovu, byly psány pravopisem štúrovským, který zaváděla Hattalova „Krátká mluvnica slovenská“ z roku 1852. Tohoto štúrovského pravopisu v podstatě užila také B. Němcová ve sbírce své. Soudobé první mluvnice slovenštiny, jež Němcová patrně znala, vzpomenutá už „Krátká mluvnica slovenská“ a pak „Srovnávací mluvnice jazyka československého“ M. Hattaly, která ovšem vyšla až roku 1858, jsou ještě v tvarosloví hodně pod vlivem češtiny. Zejména tvarosloví mluvnice Hattalovy je češtině velmi blízké. Hattala korigoval slovenštinu pohádek B. Němcové (bohužel někdy nedbale, jak si sama v korespondenci stěžuje), ale poněvadž pocházel z Oravy, t. j. z území, které nezná dlouhých samohlásek, jistě v otázce kvantity v některých případech bezděky sblížil slovenštinu s češtinou. Dále nutno mít na paměti, co říká autorka v Doslovu, že totiž „užila nářečí Čechům nejsrozumitelnějšího“, jinými slovy — jak jsem si ověřil srovnáním se sbírkou J. Rimavského — texty upravovala do nářečí, které „Krátká mluvnica slovenská“ zaváděla jako spisovnou slovenštinu. Při tomto převádění však nebyla důsledná, anebo jí některé věci unikly. Charakter slovenštiny v pohádkách B. Němcové je tedy středoslovenský, v němž vystupují jen jako náznakově prvky nářeční — místy ovšem neorganicky, neboť na př. v pohádkách z Trenčínska najdeme i znaky nářečí gemerského. A konečně nutno dodat, jak sama autorka přiznává, že ve slovenštině zůstalo mnoho tiskových chyb, snadno vysvětlitelných nezvyklostí sazby v české tiskárně.

To všechno bylo nutno mít na zřeteli při slovenštině pohádek. Nebylo možno ponechat přesné znění autorčino jednak z uvedených už důvodů, jednak proto, že bychom tím českému čtenáři skreslili slovenskou výslovnost a naopak slovenskému čtenáři podávali slovenštinu značně neslovenskou. Tradiční úpravu Jar. Vlčka jsme rovněž nemohli podržet, protože Vlček silně setřel nářeční rysy slovenštiny (na př. prišol změnil na prišiel a mn. j.) a přiblížil ji znění spisovnému. — Odborným poradcem při úpravě slovenštiny byl Dr Jozef Štolc z Bratislavy, znalec slovenských nářečí. Zásady, jimiž jsme se řídili, jsou tyto:

Slovenštinu píšeme v zásadě pravopisem spisovné slovenštiny, avšak s některými odchylkami, abychom pokud možno vystižením zvukové stránky slovenštiny českému čtenáři zřetelněji odlišili český text od slovenského. Proto zavádíme důsledné psaní slabik dě, tě, ně (Němcová tu byla vlivem křížících se pravopisných soustav nedůsledná). Rušíme slovenské ä(někdy bylo psáno také ae) a píšeme prosté e: děveť, kreme, meso, pametať, pety, prse místo gemer. prsä (t. j. středoslov. prsia), smedný, večší a j. Píšeme důsledně foneticky bračekouci, braučovina, dieuka, diouka, dioučička, gazdoustvo, kráľouský, kráľoustvo, ohlauka, okou, ouce,pľuhaustvo, polieuka, prauda, varoučík, bohou, domou, hrnčokou, stromou, volou, i ve slovesných tvarech hotou sa, sprau sa, vystanou a j. Němcová tu kolísala; některá slova (jako dieuka, diouka, dioučička) psala vždy takto foneticky, u jiných (hlavně v tvarech 2. pádu množ. čís.) měla dvojtvary, v ostatních psala v. I když se v některých nářečích tato slova vyslovují se spodobou hláskovou, přece výslovnost s eu, ou považovala Němcová za typicky slovenskou, a proto jsme v těchto případech zavedli tento způsob psaní. Podržujeme autorčino psaní uo ve slovech jako muoj, kuoň a j. pod. a nezavádíme tu dnešní spisovné ô. Naproti tomu však nově zavádíme psaní měkkého ľ, jež Němcová chtěla označovat, ale z technických důvodů nemohla (viz Doslov). V gemerských pohádkách nepíšeme však ľ ve slovech velký, velmi, velmo. — Ve shodě s dnešním spisovným pravopisem píšeme letieť, podieť, vedieť, vidieť a j. (místo letěť, poděť, veděť, viděť). Psaní y a i se řídí rovněž dnešním usem: predtým, tým, tými, kila, striga, strigoň (místo kyla, stryga, strygoň); jméno jednoho z pohádkových hrdinů píšeme Skalymej (místo původ. Skalimej) ve shodě s vydáním Mil. Novotného. — Podle dnešního usu upravujeme i psaní předpon s-, z-, vs-; píšeme: skúsiť, spievať, spomnieť, spýtať, zmilovať, zožrať, vstať, vstúpiť a j. — Odstraňujeme kolísání v psaní zájmenných tvarů jich a ich, jim a im a píšeme jednotně ich, im. A rovněž tak psaní prijděm (jež se ostatně vyskytuje jen v některých pohádkách hlavně v prvních svazečcích) a príděm sjednotili jsme na príděm. Avšak vedle naprosto převládajících podob ak, ako, aký ponecháváme také podoby jak, jako, jaký, jež jsou ve výslovnosti rovněž možné. Jen na str. 32 a 170 jsme jaký změnili na aký kvůli jednotnosti.

Zdánlivě nejpronikavěji jsme byli nuceni zasáhnout do poměrů kvantitativních, neboť zde byl tlak češtiny nejsilnější. Ve velké většině případů však jde jenom o sjednocení rozkolísaných podob nebo o odstranění tiskových chyb, takže tu nejde o zásahy v pravém slova smyslu. Neměníme kvantitu — třeba i odlišnou od dnešního usu (podobně jako v češtině) — tam, kde ještě do nedávna bylo kolísání nebo kde tyto odchylné tvary mají nějakou oporu v nářečí. Tak ponecháváme podoby gazdina, kňažna, kráľovna (místo gazdiná, kňažná, kráľovná), buják, citrony, súseda, zahrada (místo bujak, citróny, suseda, záhrada), najsť, najděm (místo nájsť, nájděm). Jinak zavádíme délku, jak vyžaduje slovenská výslovnost: báčikovie, budzogáň, dcéra, kantár, pod kríčkami, krížny, náděja, orlíčku, pántik, súkno; v citosl. horká, horký, prisámbohu, prisámdušu; kým, síce; kváčetě, něopováž, něsmúť, nětráp, oddýchol, poslúchněm, poslúchni, pomáhajtě, príď, príděm, pýtať (patrně zásahem Hattalovým bylo všude pytať), skúsim, ukáž, utíš, vráť, zachráňtě, zmárniť; také u slabičných l a r: jabĺk, kŕděl, mŕtva atd., anebo opět krátkost: halušky (v pohádce Tři citrony bylo halúšky, jinde halušky), huňa, kapusta (délka kápusta je maďarská, kterou Němcová slyšela v Ďarmotech), v kadiach, požehnania, pani matka, ruža (místo růža), sila, žaba; moju; chvalabohu, poniže, skorej (místo skuorej); dať, hrať, obmetať, nazdala, poodkladaj, žiješ (místo žíješ) a j. Ve slovesných tvarech jde převážnou většinou jen o odstranění kolísání. Právě tak za pouhou důslednost a nikoli za zásah považujeme dodržování pravidla o rytmickém krácení délek, jež u Němcové nalézáme asi v 90 % případů. Píšeme tedy čierny, krásny, ľúby, vzácny, dopáčiš, ľúbiš, nariekaš, podstúpiš, skúsiš, žiadaš, vyviera, prídu, spomuožu a j. a v ostatních tvarech těchto slov. — Kvantitativně nejvíce změn je u zájmen. Zavádíme důsledně psaní ja, tá, táto, tú, túto, tí (místo převládajících já, ta, tato, tu, tuto, ti — patrně zásah Hattalův), nášho, vášho (vedle našeho, vašeho). Ponecháváme však kolísání ich, im a ích, ím (tyto podoby jsou dodnes v středoslov. nářečích téměř pravidlem). — Nově zavádíme délku v 1. pádě množ. neuter: hrdlá, jablká, jadrá, kolená, slová a j. a důsledně dodržujeme délku v 2. pádě množ. feminin a neuter: hodín, krajín, paríp, rúk, fialiek, izieb, jahuod (místo fialek, izeb, jahod, jabĺk. — A konečně důsledně píšeme délku v koncovce přísudkových přídavných jmen a příčestí žen. rodu ve vazbách jako: som hladná, smutná, bezpečná, postěľ je pováľaná (ale je mŕtva — rytmické krácení) a j. T. zv. krátké tvary přídavných jmen a příčestí střed. rodu typu celo mesto), hrubo (železo), vyznojeno (čelo), napísano, vyšito a j. měníme v středoslov. nářeční podoby celuo, hrubuo, vyznojenuo, napísanuo, vyšituo atd.; z mužských tvarů měníme zdráv na zdravý (str. 59) a uzdraven na uzdravený (61).

V některých z uvedených případů znamenalo zavedení délky i změnu zvukové kvality. K tomu je třeba dodat, že zavádíme psaní kuostky, nuocka, puorod, puožička, spomuocť (místo kostky, nocka atd.). U zájmena muoj v 2. a 3. pádě však vedle tvarů muojho, muojmu (i mojeho, mojemu) podržujeme i podoby mojho, mojmu. Autorčin způsob psaní odpovídá namnoze rozkolísanému dobovému usu. Kromě těchto případů zasahujeme do hláskové podoby slov většinou jenom ojediněle: čiapočce měníme na čiapočke (str. 117), čiernava na čierňava (139), čtyry na štyri, ďáky na dáky (i ostat, tvary), dalej na ďalej, koňský na konský, kusčok na kúšťok, medved na medveď (137), noze na nohe (136), oboze na obodze (35), ovešeno na ovesenuo (206), sečeň na sečen (198), slunce, sluncový na slnce, slncový, srien na srieň (101), streše na streche (206); všecko (sporadicky) na všetko, všechny tri na všetky tri (36); lasovať na lašovať, zajaravely na zajarabely; pojď na poď, snědol na zjedol (136), jez, něodcházajtě, podhazujúc na jedz, něodchádzajtě, podhadzujúc. Dále pak měníme: hrnčír na hrnčiar (210 n.), loptuš na loptoš, z milie na z mile (34), pečenka na pečienka, priepoviedka na pripoviedka (86 n.), propast na priepast (17), prozor na priezor (166), riad na rad (93), ženka na žienka; hedbávnej na hodbávnej, levý na ľavý, tykvicové na těkvicové (210), žaravý na žeravý (80), tvoja najmilejší na tvoja najmilejšia (68), popritískané na popritískanie (68, kvůli harmonii tvarové), rozlita na rozliata (67); co, čeho, který (patrně tiskové chyby) na čo, čoho, ktorý, jednoho, jednomu na jedného, jednému, jedniemu (67, kvůli harmonii tvarů); předponu nej- na naj-, předložku se na so; a dále: čeká na čaká, hleďte na hľaďte, sedaj na sadaj, posedni na posadni, prodajtě na predajtě, propustím na prepustím (57), vraviť na vraveť; léčil, nesla, -vedlo, -vesť, zlenil (177) na liečil, niesla, -viedlo, -viesť, zlienil; drímala, rodívala, svítilo, zpívalo na driemala, rodievala, svietilo, spievalo; narástl, odrostol na narástol (l77), odrástol (204); odojděš, odojdě na odíděš (59), odídě (73), něoděšli na něodišli (91). Převážnou většinou je to jenom odstranění sporadických čechismů. — Naproti tomu podržujeme obě podoby zájmena kdo i kto, poněvadž obě žijí ve slovenské výslovnosti. Beze změny ponecháváme i v živé slovenštině neexistující spojení jako také ovocia, akuo perie (místo správného také ovocie, aké perie nebo takuo ovocia, akuo peria; ony zkřížené podoby vznikly právě autorčiným převáděním středoslovenských tvarů do „nářečí Čechům nejsrozumitelnějšího“).

Ve skloňování a časování tvary nesjednocujeme. Ponecháváme na příklad vedle sebe tvary typu akého, akýho (jihostředoslovenský), akieho (severostředoslovenský), pekné šaty vedle peknie šaty, inšieho a inšiho, s dvanástimi hlavami i s dvanástima hlavami i s dvanásť hlavami a j. pod., ľudia i ľudie, šťastia i šťastie, nebo 2. pád jednot. čísla typu kaše i kaši (nářeční) a j. U sloves pak tvary by som i bych, prišiel i prišol, popradiem i popriaděm. Odstraňujeme však dvojtvary v 1. pádě množ. muž. neživotných a žen. ty a tie a sjednocujeme na tie. Ostatní zásahy jsou opět převážně ojedinělé a týkají se českých nebo chybných tvarů ve slovenských textech. Tak píšeme na př. v 2. pádě jednot. čísla mask. a neut. dňa místo dne (str. 115), chlapca místo chlapce (98), kepenčoka místo kepenčoku (96), kráľa místo krále, do něba místo nebe (124), pľuhauca místo pľuhauce (211); ve 4. pádě jedn. čísla nástupcu místo nástupca (73), správcu místo správca (182); v 5. pádě jed. čísla mužu místo muži; v 6. pádě jed. čísla pri krstě, pri puorodě místo pri krstu, pri puorodu (9), na topole místo na topoľu (99); v 7. pádě jed. čísla stromom místo stromem (155), ložom místo ložem (210); v 1. pádě množ. báčikovie místo bačíkové, kaštiele místo kaštiely (123), tri sto zlatých místo tri sta zlatých (119 n.); v 2. pádě množ. roků, rokův, dobrodincův a j. opravujeme na rokou, dobrodincou; v 7. pádě množ. holuby na holubami (206), koněmi na koňami (139). — U feminin skloňujeme paněj místo paní, kňažnej místo kňažně, košeľu místo košili (135), s tvojou chytrosťou místo s tvú chytrostí (182), kosťami místo kosťmi (68), vecami místo vecmi (96). — U zájmen měníme tvary od těbe na od těba, mňa (3. pád) na mně, s ňú na s ňou (211), je (4. pád množ.) na ich. — Z adjektivního sklonění: v červene, v červenem měníme na v červenej, v červenom (117), do turecké zemi, v hedbávné postěli měníme na tureckej, hodbávnej (141), vším dobrým na všetkým dobrým (208), všech rožkov na všetkých rožkou (165), mrtvé (drápal) na mrtvých (driapal — str. 30). A konečně so šesti (a pod.) hlavami na so šesť hlavami.

Ze slovesných tvarů měníme: rozkazovací způsob idi na iď, zpomeň na spomni (15 n.), skryj, napí, vypí, bí (vliv Hattalův) na skry, napi, vypi, bi; popriedu na popriaděm (115), něhýbá sa na něhýbe sa (182), něvráti na něvráťa (185), ohrdie na ohrdí (144), poruča na poručí (159), poví na povie (126), vykopátě na vykopetě (128), vylomí na vylomia (127), zaľúbiu na zaľúbia (197).

Do slovníku autorčina nezasahujeme. Ve slovenských textech ponecháváme všechna česká slova, jako beztoho místo beztak (20), jednú místo raz (28), dokuď místo kým (29), když místo keď (115), čichať místo privoniavať (197), ujedě, pojedě místo ujdě, puojdě (17, 210), hrať s těbou, hrať s nimi místo hrať sa s těbou, hrať sa s nimi (205), husa místo hus a j., i slovenské archaismy jako čariť místo čarať (210), dokonaný místo ukonaný, něskús místo něpokúšaj sa, schodiť zle místo pochodiť zle a j.; ponechali jsme i Ja rád ošanujem pre těba i život svoj, ačkoli ošanujem je zde nějaký omyl místo obetujem nebo oferujem. (Viz také vysvětlivky.) — Také vazby kromě výslovně uvedených oprav zůstávají beze změny: čudoval se naň místo čudoval se mu (26), s vozom o štyroch paripách místo so štyrmi paripami (35), k obedu místo na obed (48), obidvom poplatím místo obidvoch (49), vy tomu chcetě místo vy to chcetě (82), poiskám ti kus místo poiskám ťa kus (189) a j.

Pořádek slov, i když by v duchu slovenštiny potřeboval opravy, neměníme nikdy.

Některá slovenská slova, kterých autorka užila v českém textu jako citátů, byla v původním vydání tištěna kursivou. Ale poněvadž toto vyznačování citátů bylo velmi nedůsledné a nesystematické, a v posledních svazečcích jenom ojedinělé, zrušili jsme je.

Fr. Váhala

Vydavatelovy opravy textu

str. 11, ř. 12: nachže si ľahni pod koryto změněno v lenže si ľahni pod koryto (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

14, 24: už si mi ty za strelca vloženo ty

15, 27: už si mi ty za parobka vloženo ty

23, 8: kreme že včera som… viděl vloženo že

26, 27: vyzpítuvať změněno na vypytuvať (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

36, 5: trojmo drakovia změněno v traja drakovia (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

36, 17: kreme to změněno v kreme toho (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

39, 12: ty ztaděto ostat musíš změněno v ty ztaděto odísť musíš (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

40, 30: tu nič něnabuděš vloženo nič

46, 5 : len si smo šťastně vyšli změněno v len či smo šťastně vyšli

46, 22: provaz změněno na povraz (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

49, 5 : darmo sa ustávam vloženo sa

52, 33 : keď som sa ja daromně ustával vloženo sa

52, 26: kostolečkom změněno na kostolčekom (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

61, 21: keď uvidia místo vidia (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

65, 10: sverenica změněno na verenica (podle vysvětlivky; sverenica by byla svěřenkyně); také str. 69, ř. 27

67, 4: Dragomir změněno na Něbojsa (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

67, 30: vidíš změněno na uvidíš (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

76, 23: kameňom sa obráti změněno v na kameň sa obráti; také str. 78, ř. 27, 28

77, 15: vešel do svetlice se sklopenýma očima vloženo se

77, 25: ak nězomdlieš změněno v lebo zomdlieš

84, 18: tu nič něnabuděš vloženo nič

90, 24: vidom očima změněno v navidomočima

98, 6: nachže ju má, tú čapicu vloženo má (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

104, 10: adaj že i ten budě vedieť dačo povedať změněno v adaj že ti ten bude vedieť… (podle sloven. originálu)

107, 24: už oddávna doplněno ž (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

108, 7: vyskočil do jizby změněno na vskočil do jizby (podle sloven. originálu)

115, 9: nachže mi ju prodajtě změněno v nože mi ju predajtě

115, 13: nachže si ju vezmětě změněno v nože si ju vezmitě

117, 10: zo pší kůže změněno v zo všej kože; také ř. 21

124, 8: nachže idi změněno v nože iď

124, 25: ztadě v tom něbi změněno v tuto v tom něbi

131, 22: vyjde do jizby změněno v vejde do jizby

138, 15: koně s sebou trhali změněno v koně sebou trhali (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

140, 10: lehnout ke Dunaju změněno v lahnúť ku Dunaju

151, 6: s těmi slovy oba vyběhli na vrch přidáno s

153, 15: a s těmi slovy zaťal mečem do kře vloženo s

161, 9: ještě výše vstupoval šarkan změněno v vystupoval…

167, 31: Pětko změněno v Peťka

174, 30: vyjde do jizby změněno v vejde do jizby

180, 19: či by stě vraj dobre varovali změněno v žeby stě vraj… (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

182, 19: nachže mi daj změněno v nože mi daj (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

185, 26: treba změněno v trebárs

188, 32: aby si si oddýchol vloženo si (podle sloven. originálu)

197, 16: zaľúbia si Marušu vloženo si (podle české varianty)

204, 29: po seděm rokou změněno v o seděm rokou; též str. 205, ř. 3 (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

206, 19: ako změněno v ak; také ř. 20 (ve shodě s vyd. Mil. Novotného)

212, 18: ztadě změněno v tuto

Světská krása *

[1]

Byl jednou bohatý kníže a ten neměl žádných dětí; i modlíval se s svojí ženou každodenně, aby jim Bůh alespoň jednoho syna požehnal. — Vyslyšelť Bůh jejich modlitbu a ženě požehnal. — Když čas její vypršel a porodit měla, přišli právě tu noc dva staří, šediví poutníci nuocku pýtať.[2] — „Veru by som vám vďačně dal,“ pravil kníže, „lebo vidím, že stě velmo ustatí,[3] ale něbudětě mať noci pokojnej!“ — a král povídal jim, co očekává. —

Poutníci ale nepřestali prosit, až jim kníže dovolil nocovati pod jeho střechou; když měli lůžko přichystané, uložili se. — Před půlnocí začne žena knížete stenat; poutníci se vzbudili. — „Choď von a pozri, jaké sa znaky na něbi ukazujú,“ pravil starší poutník mladšímu. — Ten vyšel ven, podíval se na oblohu, a navrátiv se k staršímu poutníku, pravil: „Eh, tie znaky sa mi něpáča, samé šibenice sa ukazujú.“ —

„No, nach sa eště něnarodí, lebo by něšťastlivým človekom bolo“ — řekl starší a zase lehli a usnuli. — Bylo po půlnoci, žena knížete ještě bolestněji stenala, poutníci se vzbudili. „Choď von a pozri, jaké znaky sa na něbi ukazujú,“ pravil starší mladšímu. — Ten šel ven, podíval se na oblohu, a když se nazpět vrátil, pravil staršímu druhu: „Veru som viděl samé dobré znaky; keby sa teraz narodilo, veru by šťastlivuo bolo.“ — „No, nach sa narodí“ — přisvědčil starší a kněžna porodila krásného syna se zlatou hvězdou na čele. Ráno bylo třeba jíti ke křtu. Uradovaný kníže prosil i poutníky, aby mu šli za kmotry. — „Keď stě boli pri puorodě, buďtě i pri krstě,“ řekl jim, a oni přivolivše, šli s druhými do chrámu. — Bylo při křtu mnoho pánů a zemanů a každý do križmy[4] zlato, stříbro dával, jen poutníci zlata ani stříbra neměli.

„No,“ ohlásil se starší poutník, „zlata němáme, ale ťa my inak obohatíme, dáme ti my za ženu Svetskú krásu a tej pod celým šírym něbom páru něbudě.“ — Slib ten zapsali do knihy a dítěti zavázali. — Po křtu odešli. — Chlapec rostl jako konopí a byl velice sličný. — Jednou když v skříni otcově duloval,[5] přišlo mu do rukou ono kmotrovské zavázání. — Když si to přečetl, ptal se otce: „Či to mně tú Svetskú krásu krstní otcovia do križmy darovali?“ —

„Eh, horká tvoja Svetská krása, to len tak písmo napísanuo“ — vymlouval se otec, nechtě, aby se mu tím synek splašil. — Ale již se stalo. — Synkovi ta Světská krása v hlavě vrtala, i ptal se ustavičně, kde je, cože je, a když se mu řeklo, že o ní neví nikdo, umínil si do světa jíti a vyhledati si ji. — Všecko otcovo vymlouvání a prosby byly marné; přichystal se na cestu, rozžehnal se s rodiči a šel hledat Světskou krásu. — I hútal[6] ustavičně po cestě, kdeže by měl tu Krásu hledati a koho se na ni optati, až mu tu napadlo, že by Slunce o ní věděti mělo; a hned také umínil si jíti k němu a zeptati se ho. — Jel dlouho, dlouho, horami, dolinami, přes vrchy a vody, až se přitoulal k Slncovej matěri. — „Ach kdě si sa tu vzal, syn muoj drahý, veď tu ani ptáčka ani letáčka[7] něvídať, něslýchať,“ přivítala ho matka Slunce.

„Ej pani matka, prišol som sa Slnca spýtať, či něvie, kdě Svetská krása býva?“

„No počkaj, keď muoj syn domou prídě, spýtam sa ho. Ale ty tu ťažko nabudněš, lebo keď muoj syn lačný prídě, ľahko by ťa aj zedol[8] — poď, schovám ťa!“ — I schovala ho pod koryto, aby ho Slunce nevidělo. — Večer jak se Slunce domů vrátilo, hned na matku volalo: „Ej mamo, mamo, smrdí tu človečina, koho tu máš?“ — „Ach kděže by sa ti tu človečina vzala, veď ti to eště páchne, čo si cez děň tuho svietil,“ krotila je matka; ale Slunce jí řeklo: „Len von s ním, matka, kto je koľvek, nič mu něurobím.“

Na ta slova vylezl knížecí synek zpod koryta ven. — „Čo si prišol sem, bračok?“ Slunce se ho ptalo. — „Prišol som sa ťa spýtať, či tu dačo něslýchať o Svetskej kráse.“

„O Svetskej kráse ja nič něviem, ale choď k Vetríkovi, azda ju ten dakdě vydúchal.“ — Šel tedy synek dále k Větru, a když zase dlouho šel přes vrchy, doly, hory a veliké pustatiny, přišel k jedné veliké jeskyni, kde našel Větrovu matku. — „Kdě si sa tu, synok, vzal, veď tu ani ptáčka ani letáčka něvídať, něslýchať.“

„Prišol som sa, pani matka, Vetríka spýtať, či něvie dačo o Svetskej kráse.“ —

„No čakaj, syn muoj, keď sa vráti; — ale lenže si ľahni pod koryto, lebo by sa ti zle mohlo vodiť, keby sa Vetrík lačný vrátil.“ — Onedlouho přihnal se Větřík do jeskyně takovou silou, že div koryto nepřekotil, a hned člověka zavoněl. „Ej mamo, mamo, voniam tu človečinu, koho tu máš?“

„Ach, kděže by sa tu vzala, ale sa ti to len tak vidí, že si sa tou duchotou po světě nabral“ — vymlouvala matka. „Len von s ním, matka, nič mu něurobím“ — řekl Vítr a synek zpod koryta vylezl.

„Čo si prišol, bračok?“ — ptal se ho Vítr. — Synek mu povídal, proč přišel. — „O tej Svetskej kráse něviem nič, a veru som dnes všetko zburtal, ale Mesiačok, ten by ažda muohol o něj vedieť, choď sa toho spýtať.“ — Na tu radu vybral se knížecí synek opět na cestu k Měsíci. — Opět musel dlouho chodit, než došel k Měsíci. — „Čo si prišol, bračok?“ — „Prišol som sa ťa spýtať, či něvieš o Svetskej kráse.“

„Ba veru viem o něj, predošlej noci som ju vysvietil. Keby si ju viděl, i rozum by si potratil; ale býva na druhom svetě,“ pravil Měsíc.

„A jako ju dostať?“ — zeptal se mládenec.

„No, keď už len tak chceš, ja ťa zavediem ku tej diere, kadě sa na druhý svet chodí, a tam najděš takých ľudí, čo ťa ďalej upravia. — Ale to ti povedám, že jak si sa na dobrý znak něnarodil, darmo sa tam ustávaš.“ — Synek na to ale nic nedbal a jen prosil Měsíce, aby ho provodil. Po dlouhé chůzi přišli k mostu, přes nějž se na druhý svět chodilo, — tu radil Měsíc mládenci, aby s koně slezl, bičíkem ho pošlehl, by přes most napřed běžel. — Mladý kníže se divil sice, ale poslechl; s koně slezl a bičem ho pošlehl. — Kůň se rozběhl na most, a vtom zpod mostu se vyřítil ohromný šarkan,[9] koně uchytil a s ním zase pod mostem se skryl. Tam ho sežral a jsa nasycen schoulil se, kníže pak bez úrazu po mostě přešel. — „Hľa, tak by sa bolo těbe stalo!“ řekl mu Měsíc, dále ho veda. Tu ale najednou Měsíček se mu ztratil, a on přišed mezi vrchy a grúně (strmé úbočí), brodil se bařinami po pás. Byl by již zahynul, kdyby ho byl Měsíček nedohonil a na pravou cestu ho nevyvedl. — Poté šli vždy spolu šťastně až k jedné chaloupce v lese, kde byla ta díra do země. — Tam se mu Měsíček ztratil, ale z chaloupky vyšli dva staří šediví poutníčkové, radostně ho vítajíce: „Vítaj nám, vítaj, náš krstný,[10] dávno ťa my už čakáme!“ — Synek se divil, že ho stařečkové znají, když mu ale povídali, že oni jsou jeho kmotři a že oni mu tu Světskou krásu zavázali, tu pln radosti nevěděl, kterak jim děkovati má.

„No synok, ty musíš ďalej ísť, tuto ti cesta!“ — při těch slovích ukázal starší poutník mládenci otvor do země a řekl mu, že ho tam dolů po provaze spustí. Synek byl volen. Dříve ale, než ho stařečkové dolů spustili, dal jim bílý šátek a pravil: „No, keď sa budě ten ručník červenať a krvou premokať, už muožtě vedieť, že je so mnou zle, a príditě mi na pomoc.“ — To mu kmotříčkové slíbili a přikázali mu, by opatrným byl, a když by se nahoru dostati chtěl, aby jen lanem zatáhl. Pak ho spustili dolů. —

Když synek knížecí na zem se dostal a z provazu se vykroutil, odešel dobrý chlp[11] cesty, až přišel k jedné chyži; ta chyže byla zrovna pod Skleněným zámkem. — Vešel do chyže a tam našel starou ženu, sedící za stolem. Byla to múdrá žena.[12]

„Daj Boh šťastia, stará matka,“ pozdravil mladík. — „Pamodaj[13] i tebe, synku, kdě si sa tu vzal?“ — ptala se ho žena.

„Ba veru som sa k vám prišol dovedieť, či to eště ďaleko, kdě Svetská krása býva?“

„Jojže, Svetská krása?“ — povídala múdra žena, „tá je tu na Skleněnom zámku, ale sa ty darmo k něj uberáš, lebo sa k něj nědostaněš.“

„Ej stará matko, nože mi povedztě, jako by som ja sa k něj dostal,“ prosil mladík ženu. — „No darmo je, veľa mladých ľudí tam už zhynulo, čo sa o Svetskú krásu usilovali, ale darmo. — Na Skleněný zámok ty sa nědostaněš.“

„Nože vás pekně prosím, lenže mi poraďtě, buděm se vám chcieť pekně odslúžiť.“ —

Múdra žena dala se uprositi a takto mladíku pravila: „Keď si tak zďaleka prišol, tak ti ja všetko vyzradím a poviem. Svetská krása býva tam hore na Skleněnom zámku, a tam sa něvydriapeš. — Ale vieš, ona sa chodí každý piatok so svojmi dvanásť dioučaty do jazera tu bližšie v jednej zahradě kúpať. Ak vieš dobre strieľať, ta iď do tej zahrady a pozoruj, keď sa budě kúpať. Ona si s hlavy zlatú korunu do trávy složí; ako to spozoruješ, hneď pomedzi dioučatá streľ, a hľaď, abys tu najkrajšiu trafil. Svetská krása nad tým sa preľakně a budě nad ňou nariekať. Tu sa ty pomaly prikradni, korunu s trávy uchyť, na hlavu si polož a utekaj, ako len muožeš, aleže sa něobzri nazpak za všetok svet, lebo by si všetko prehral.“ — Tak řekla múdra žena mládencovi a ten slíbil, že ji ve všem poslechne. — Když se určitého dne, totiž pátku, dočkal, vzal kuši a šel do zahrady k jezeru, aby střehl. Onedlouho přišla Světská krása s dvanácti děvčaty, by se v jezeře koupaly. Ona měla na hlavě korunku; — než do vody vstoupila, tu korunku do trávy složila. — Mládenec zpod křoví na vše se díval, ale jak se na Světskou krásu a na dvanácte sličných děvčat podíval, zapomněl na střílení i na opatrnost a hlavu z křoví vytýčil. Světská krása zhledši ho, vodou mu oči zastříkla, a v tom okamžení utíkal synek v jelena přeměněný do lesa.

Kmotříčkové jeho seděli nahoře a bílý šátek měli mezi sebou prostřený; — v tu dobu, když synek stal se jelenem, viděli, že šátek bílý červenem prokvítá. — „No našemu krstnému zle sa vodí; němeškajme a len poďme za ním“ — řekli stařečkové a jeden za druhým spustili se dolů. Dole hodili šátek do povětří a ten je vedl pod Skleněný zámek k múdré ženě. — Ta dobře znala, co synkovi se přihodilo, a kmotrům jeho vše povídala. „A či by sme mu němohli pomuocť?“ ptali se jí. „Prečo nie,“ řekla múdra žena, „on má zlatú hviezdu na čele, dľa tej ho poznátě. Keby stě mali toľko zlata, čo by stě z něho uliať mohli guľu, ako tá hviezda, a s tou guľou ho do tej hviezdy strelili, stal by sa človekom.“

Kmotrové jeho šli hned, zlato posbírali, ulili kuli a šli do lesa, kde se knížecí syn mezi druhými, též v rozličnou zvěř zakletými mladíky pásl. — Starší kmotr střelil mu do zlaté hvězdy v čele, jelen se překotil a v tom okamžení skočil mládenec, přeměněn, na nohy a kmotrům za osvobození děkoval. — Kmotříčkové napomenuvše ho, aby po druhé lépe poslouchal, odebrali se nazpět, on ale k múdré ženě pospíchal. — Ta ho nevlídně přivítala: „Ej, už si mi ty za strelca! Škoda ťa, že ani len to vykonať něvieš, čo ti človek rozhúta!“ — zlobila se.

„Ach, lenže sa něhněvajtě, keď som na Svetskú krásu pozrel, zabudnul som strieľať“ — pravil synek a múdrou ženu jen zase prosil, aby mu poradila, co má dělati. — Poradila mu tedy žena, aby v pátek zase k jezeru šel a za jednu skálu vysokou se schoval, kde Světská krása korunku složí; ať ji pak uchopí a s ní utíká, ale se neohlíží, byť ho i Světská krása prosila.

Když nastal pátek, pospíchal knížecí synek k jezeru a za vysokou skálu se ukryl. — Onedlouho přijde Světská krása se svými děvčaty, korunku na břehu složí a jdou se koupati. Tenkráte byl mladík pevnější, včas ještě vzpomněl, proč přišel; opatrně ze záskalí vylezl, korunku uchytil a utíkal, co nohy stačily. — Jak ho Světská krása viděla s korunkou utíkati, vzala se na krídla a letěla za ním i s děvčaty. Jak ho již doháněla, volala sladkým hlasem: „Muoj drahý pán, obzriže sa, jaké krásne líčka mám, pozriže aspoň raz[14] na mňa!“ —

Mládenec myslel, když korunku drží, že mu ji vzíti nemůže, a nemoha sladkému hlasu odolati, ohlídl se. — V tom okamžení mu korunka z ruky zmizela a stal se z něho medvěd.

Opět kmotříčkové seděli, majíce bílý šátek mezi sebou prostřený, když jim tu náhle krví se oblil. — „Zle je, zle našemu krstnému!“ zvolali oba, pospíchajíce dolů. Šátek krvavý v povětří před nimi vlající vedl je opět k chyži moudré ženy. — „Pani matka,“ ptali se jí, „čože sa to zase s krstným naším synom stalo, akože by sme mu pomohli?“ —

„Svetská krása zakliala ho na medveďa, behá po hore, urobtě tak ako predtým“ — radila kmotrům. Ti zase kuli zlatou ulili, pak šli do lesa, medvěda se zlatou hvězdou vyhledali a do čela mu ji střelili, a jako prvé, stal se z něho člověk. — Když ho vysvobodili, začali ho lát, že múdrou ženu neposlechl. — Mládenec ujišťoval kmotry, že se věru nemohl strímať,[15] a prosil je, aby s ním šli k múdrej ženě a zaň orodovali, by mu ještě jednou poradila, co by dělati měl. — „No, už si mi ty za parobka,[16] keby som to ja bola veděla, či by som sa ja s těbou bola do reči dávala!“ Tak hřešila žena sklíčeného mladíka, ale konečně mu přece radu dala.

„No synku, eště ti dač poviem; si-li na dobrý znak narodzený, šťastia neminie ťa. Choď eště raz tú Svetskú krásu striezť; u jazera leží konská hlava, až k tej hlave príděš, spomni na mňa a spravíš sa chrobákom.[17] — Ako chrobák skry sa do tej hlavy, a keď Svetská krása korunku složí, ty vylez, spomni na mňa a budě z těba človek. Potom korunku uchyť a utěkaj, aleže sa mi po chlapsky drž! — Ale dajže pozor, keď budeš vyliezať, aby ťa nězazrela, lebo budě tú hlavu drviť, kým ju něpodrví a těba nězabije.“

Mladík ženě poděkoval vděčně a slíbil, že se tenkráte nedá ničím oklamati. — V pátý den šel zase zrána k jezeru, vynašel si koňskou hlavu, vzpomněl na múdrou ženu a hned z něho stal se brouček, kterému lehko bylo do hlavy koňské skrýti se. — Onedlouho přišla Světská krása se svými děvčaty se koupati. Složila korunku do trávy, vstoupivši do jezera; mladík chtěl z hlavy vylézti, tu ho ale Světská krása zhlédla, a kdyby nebyl honem zpátky couvl, byla by ho zabila. Ale ona volala děvčata a všecky tloukly do hlavy a drvily ji, až byla na malé kousky roztrolena; potom domnívajíce se, že broučka zabily, do jezera se vrhly. Brouček ale přece našel v jedné dutině hlavy skrov, a když děvčata viděl se koupati, vylezl do trávy, přeměnil se v člověka, uchytil korunku a utíkal s ní, jak para[18] stačila. — Ale Světská krása zahledši utíkajícího, letmo za ním se pustila, a čím rychleji on běžel, tím rychleji ona letěla. — Když byla od něho na doslech hlasu, začala volati: „Obzriže sa, obzri, drahý muoj sladký šuhaj, — aké pekné hrudky[19] mám!“ — Ale ho darmo vábila, darmo prosila, aby se na ni ohlédl, on se nedal tenkráte klamati. Utíkal jedním letem k otvoru, zatáhl lano a kmotříčkové vytáhli ho nahoru i s korunkou, kterou nemínil více dáti z rukou. Sotva byl nahoře, přiletěla za ním i Světská krása se všemi dvanácti děvčaty; volky nevolky musela za svojí korunou. — „Daj mi, daj moju korunu, veď ja bez něj vrátiť sa němuožem,“ prosila Krása mladíka.

„Moja ľúba Krása, nětráp sa zato, veď ja ťa rád vidím; korunku ti nědám, ale buděš moja žena“ — řekl mladý kníže, objímaje a líbaje ji. Když viděla Světská krása, že má mladý kníže hvězdu na čele, že je krásný, zůstala při něm i se svými děvčaty; on se hned hotovil domů si ji odvésti. — Když se s svými kmotry loučil, starší se nabídl, že je domů provodí, což bylo mladému knížeti velmi vítané. — Vydali se tedy na cestu. — Na noc přišli do jednoho osamělého dvorce. Pán s paní šli spát do jizby, kmotr zůstal ležet na prahu, a těch dvanácte děvčat přeměnilo se v holoubky a sedly na střechu. — V noci začaly si holubičky mezi sebou takto rozprávět: „Ach zlá něvoľa, čo na našeho pána a paniu čaká! Nášho pána pán otec pošle poňho zlatý koč. — Keď na ten koč sadně, koč hněď s nimi do priepasti ujedě, aby sa na márne kúsky dotrieskali. Tak to urobiť chce zlý šarkan, čo pod zemou býva a našu paniu i pána zmárniť chce. — Ale kto tie slová prerečie, nach oněmie.“ —

Kmotříček si ta slova dobře pamatoval, ale nezmínil se nikomu. — Druhý den cestovali dále a jako na první noc tak i na druhou přišli do osamotnělého dvorce. Pán s paní šli spát do jizby, kmotr zůstal na prahu, děvčata co holubičky posedaly na střechu. — V noci zase slyší kmotr, jak si povídají: „Ach zlá něvoľa, čo nášho pána i paniu čaká! Nášho pána pán otec pošle paněj pohár vína, ale keď sa z něho napije, mŕtva zostaně, lebo ho šarkan otrávil. — Kto tie slová prerečie, nach oněmie.“

Kmotr si to pamatoval, ale neřekl ani slova komu. Třetí den zase bylo tak jako prvnější dva dni; večír když se zase holubičky usadily, začaly opět rozprávěti takto: „Ach zlá něvoľa, čo nášho pána i paniu čaká! Ak náš pán s paňou prvú noc na svojom zámku nocovať budú, šarkan sa o polnoci do svetlice dobije a pána zabije. Kto tie slová prerečie, nach oněmie.“

Kmotr si všecky ty řeči dobře pamatoval, ale neřekl nikomu. — Když nebyli již daleko od rodinného města mladého knížete, poslal kníže otci poselství, že se vrací domů se svou nevěstou, Světskou krásou. Tu hned otec vyslal družinu četnou jim vstříc, krásné kočáry a pro nevěstu kočár zlatý. — Než kdy ku mladému knížeti dojeli a on si doň s nevěstou sedati chtěl, kmotr ho zadržel: „Něsadaj do toho koča, lebo sa ti zle povodí, sadni do samého ostatného“.[20] „Neviem, prečo ty to žiadaš, ale si muoj dobrý priatěľ, poslúchněm ťa.“ — Poslechl; a zlatý kočár jako větrem nešen zpátky do zámku letěl, nevěsta ale s ženichem šťastně k zámku přijeli. Tam jim poslal otec zlatý pohár vínem naplněný na přivítanou. Ale kmotr opět prosil mladého knížete, aby se vína nedotýkal, nechce-li být v okamžení mrtev. — Kníže nerad poslechl, ale věda, že kmotr jeho největší dobrodinec, dal si říci, žádaje o jiný pohár vína. Když víno ze zlatého poháru na zem vylil, zem pod tím vínem zpráhla.

Přijeli do zámku, rodiče je s nesmírnou radostí přijali, i všecek lid, a celý zámek se od Svetskej krásy zajásal. I byla hned svatba. Když se pak večír ženich s mladoženkou do ložnice ubírali, přistoupil zase kmotr k ženichovi, prose ho, aby směl u jeho lože nocovati. Bylo to proti vůli mladému knížeti, než konečně svolil; on se ženou uložili se na lože, ale kmotr s obnaženým mečem stál jim u hlav. Oni usnuli, on bděl. Tu k půlnoci strhne se šum, v světlici objeví se ohavný šarkan a přímo k loži se plazí. Ale břitký meč strážce opatrného počal do něho sekat a nepřestal, dokud jediná hlava na něm byla. — Hlukem tím vzbudili se spící, a kníže vida v rukou přítele krvavý meč, vzkřikl a z lože vyskočil; myslel, že mu ženu snad zabil. Kmotr ale mu ukázal na ohavné tělo šarkana, a pak je vzal a oknem do propasti dolů vrhl. Tu teprv kníže ho odprosoval a ptal se ho, jak on to vše mohl vědět; ale kmotříček neřekl mu ani slova, jak se všeho dověděl, a věda, že je nebezpečenství zbaven a šťasten, rozloučil se s ním a odešel ze zámku, nedaje se obměkčiti prosbami mladých manželů, aby s nimi zůstal. — Kníže ale nikdy nezapomněl na kmotřínky, kteří mu Světskou krásu za ženu dali, neboť jí nebylo v světě rovné.