Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Krvavý básnik Nero

Dezső Kosztolányi

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Igor Čonka, Dušan Kroliak, Tibor Várnagy, Erik Bartoš, Viera Marková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0440-5

Pôvodná publikácia

Dezső Kosztolányi. Krvavý básnik Nero. Nakladateľstvo „Bibliotheka“. Bratislava 1935. 227 s. Alžbeta Göllnerová preložila.

Bibliografické poznámky

Dezső Kosztolányi: Krvavý básnik Nero

Preložila Alžbeta Göllnerová

1935

Vydalo Nakladateľstvo „Bibliotheka“, účastinárska spoločnosť v Bratislave

Žatva. Edícia domácich a cudzích autorov

Rediguje Tido J. Gašpar

Sväzok XVI.

Séria 2.

Motto:

„Inter ceteras disciplinas pueritiae tempore imbutus et musica, statim ut imperium adeptus est. Terpnum chitaroedum, vigeutem tunc praeter alios, arcessiit diebusque continuis post caenam canenti in multam noctem assideus, paulatim et ipse mediari exercerique coepit, neque eorum quicquam omittere, quae generis eius artifice vel conservandae vocis causa vel augendae facitarent.“

Suetonius, Nero. 20.

„Ne tamen ludicrae tantum imperatoris artes notescerent, carminum quoque studium affectavit contractis quibus aliqua pagendi facultas necdum insignis, altate pares. Considere simul, et allatos, vel ibidem repertos versus connectere; atque ipsius verba, quoquo modo prolata, supplere: quod species ipsa carminum docet, non impetu et instinctu, nec ore uno fluens.“

Tacitus, Annales XIV. 16.

List Thomasa Manna

Milý Kosztolányi,

pohnutý vstávam od Vášho rukopisu, od tohoto románu cisára a umelca, pretože ním ste vyplnili, ba prevýšili nádeje, ktoré sa pripínaly k Vášmu jemnému, silnému nadaniu od vydania noviel Magische Laterne. Váš vývoj sotva môže prekvapiť toho, kto sa tešil už Vaším literárnym počiatkom. A preca rád by som povedal o Vašom Neronovi, že je to román, ktorý prekvapuje, s tým dodatkom, že tento výraz vo spojitosti s umeleckým dielom považujem za veľmi veľkú pochvalu. Znamená, že táto práca je viac ako výtvor vzdelania a úrovne národnej, alebo trebárs europskej, že má znamenie individuálnej odvahy, že pochádza zo smelej samoty, že sa dotýka našej duše silnou novosťou a s ľudskosťou tak pravdivou, že až bolí. Toto je podstata a vliv básnictva. Všetko ostatné je akademické, aj vtedy, keď sa revolučne rozhadzuje.

Dali ste slobodnú a silnú, akoby netušenú knihu, v obvykle pokojnej forme. Obliekli ste do nepochybne dobre preštudovaného dobového rúcha, ktoré ani na chvíľu nepôsobí ako starožitnosť, lebo je ľahko a prirodzene nositeľné, obliekli ste — hovorím — historickými menami označené ľudské bytosti, ktorých vnútorná podstata vyviera z najhlbších hĺbok ich svedomia. Vliali ste svoje závistivé a cudne pyšné vedomosti o umení a umeleckom živote do románu krvavého a boľavého diletantizmu, a tým ste prehĺbili všetky hĺbky a zádumčivosti, všetky hrôzy a smiešnosti života. Ironia a svedomie: splývajú v jedno a tvoria základ umenia. Nero je často divý, nespútaný, veľký v zúfalej mdlobe; ale ako postavu kladiem nad neho Senecu, tohoto majstrovsky hladkého dvorana-básnika a sofistu, ktorý je preca skutočný mudrc, opravdu veľký literát, a ktorého posledné hodiny mnou tak otriasly, ako málo vecí v živote i v umení. Podobne je skvelý výjav, kde on a cisár si vzájomne predčítavajú svoje básne a vzájomne si luhajú. Ale táto scéna zrejme sa ani nedá pripodobniť k druhému prenikajúcemu smútku, ktorý je mi z celej práce najmilší, k tomu, kde Nero ako opravdu a ľudsky ranený v stupňujúcej sa zlosti a mukách márne sa snaží získať družnú dôveru Britannicovu, toho, ktorý sa zmocnil Milosti a Tajomstva, ktorý je básnik, a ktorý v tichom a cudzom sobectve svojej umeleckosti, ľahostajne odstrčí od seba bezmocne násilného cisára do záhuby. Áno, toto je dobré, toto je výborné, toto je majstrovské. A viac takýchto vecí je v románe, ktorého zvláštna intimita je citeľná nielen v duševnostiach, ale i v spoločenskom živote: viete vykúzliť celkom ľahkým pohybom bez každej námahy obrazy, výjavy zo života antického svetového mesta, ktoré sú veľmi zaujímavým posudkom spoločnosti.

Teší ma, milý Kosztolányi, že Vás môžem aj pred inými pozdraviť z príležitosti tejto Vašej peknej práce. Maďarskému menu, ktoré malo od Petöfiho a Aranya po Adyho a Zsigmonda Móricza toľko hlásateľov, prinesiete novú česť a svoje mladé meno ešte hlbšie zapíšete do radu tých, ktorí znamenajú dnes duchovný a vzdelanostný život Europy.

Mníchov, 23. mája 1923.

Vám úprimne oddaný

Thomas Mann.

I. Spara

Bolo počuť len ospanlivý hlas.

„Čerešne,“ opakoval neúnavne, „čerešne.“

Pouličný predavač, ktorý stál v svojej búdke na ovocnom trhu, od rána darmo predával svoje čerešne.

Bola taká horúčosť, že aj tu, na Foru Cupidinu, na obľúbenom mieste paškrtníkov a labužníkov sa sotva našiel nejaký chodec. Ako by námestie celkom vymrelo.

Žoldnier, ktorý sa ta zatáral, pozrel sa na nahnité ovocie a mrzute kráčal ďalej. Po niekoľkých krokoch sa zastavil u blízkej búdy, kde predávali medovú vodu, tam vyklopil medený peniaz a zdĺhavo srkal osviežujúci nápoj.

Nebolo videť ani nosidlá.

Objavil sa chlapec a dievča, ktorí si zvolili túto sparnú hodinu, aby si dali dostaveníčko. Chytili sa za ruky a zamilovane sa objímajúc utekali v žiari. Utekali do opustenejších ulíc, v ktorých nikto nebdie.

Keď aedil preskúmal ceny, predavač, starý otrok, ľahol si na zem. Díval sa na žlté pečivo, koláče, ktoré mu zostaly na krku. Potom zodvihol svoj unavený pohľad na pahorok, ktorý sa pred ním vztyčoval. Videl chrámy, Augustov a Bacchov, kasáreň telesnej stráže, niekoľko pohybujúcich sa vojakov, niekdajší Tiberiov dom, v ktorom býval teraz starý Claudius, a myslel na to, že jemu teraz iste nie je tak teplo. Darmo je, dobre sa vodí len cisárovi a žobrákom. Cisár odpočíva v chladnej dvorane, a žobráci zas pod palmami chrápajú s otvorenými ústami.

Tohoto leta Tiber opadol. Medzi strmými brehami rýchla hlinistá voda v skalnatom koryte sa pohadzovala horúčnate sem i tam. Horúčosť sa vždy stupňovala. Na pahorkoch sa vznášala hmla, ani vánok neosviežil vzduch. Niektoré priestranstvá s odpadkami a špinou zapáchaly ako lvie jamy.

Čokoľvek spôsobilo hluk, buď vrzgot kolesa, alebo zachrípnutý brechot psa z diaľky, utopilo sa v tichu a časné odpoludnie sa stávalo ešte ospalejším.

II. Zázrak

Hore, na Palatine, v ohni slnečných papršlekov sa žeravel cisársky palác.

V dormitoriu ležal starý cisár Claudius.

Jeho hrdlo bolo holé, vlasy mu padaly do čela. Zaspal aj on. V poslednom čase sa nedočkal ani konca obeda. Pri stole vypadlo mu sústo z ruky, oči sa mu zavrely. Chvíľočku žartovali s ním priatelia, hádzali po ňom olivami, datľami. Potom ho odniesli do ložnice.

Teraz sa prebúdzal.

Ústa sa mu lesklý slinami od sladkých driemot. Bol to dobrý spánoček, povedal a rozhliadol sa. V izbe nebolo nikoho. Len mucha bzučala sem i tam.

Mucha prešla po ruke a sadla si mu na nos. Neodohnal ju. Mlaskajúc brblal čosi a pohyboval perami. Páčila sa mu táto drzá muška, ktorá naletela na cisárov noštek.

Pocítil, že je smädný.

„Hej!“ zavolal, „vody, dajte, vody,“ a zívol.

Čakal chvíľu trpezlivé. Neprišli.

Potom hlasitejšie volal:

„Vody, dajte mi už vody!“

Nepohli sa ani teraz.

Sluhov nemal. Agrippina, jeho žena, zbavovala ho postupne v posledných rokoch vojska, pobočníkov, telesnej stráže tak, že toho ani nepozoroval. Claudius sa smieril s novými pomerami. Sám sa ponevieral po paláci a ani nebol nespokojný. Zaoberal sa vždy len tým, čo videl. Jeho pamäť tak oslabla, že sa nepamätal na nič, čo minulo.

Keď sa na jeho volanie nikto neobjavoval, zabudol, o čo žiadal. Díval sa na stenu, záclonu, podlahu. Myslel na paštiku a víno, na lybijské figy a bažanta, na kočiša a bič. Usmieval sa pre seba, dobromyseľne, ako to mal vo zvyku. Keď ho znudilo i toto, a už mu neprišlo vôbec nič na um, vykríkol:

„Som smädný,“ spieval, „smädný.“

Vkročil mladý, vytiahly chlapec, sotva sedemnásťročný.

Jeho ružovú, jemnú tvár obklopovaly plavé vlasy, ktoré si česal do čela ako malý chlapček. Prišiel zvonku, zo slnečného svetla a vo tme marilo sa mu v očiach, neisto kráčal, pretože bol aj krátkozraký. V jeho modrých očiach sedela snivá hmla.

„Vody si praješ?“ opytoval sa žmurkajúc.

„Vody, môj baránok,“ povedal a pozrel sa naň, „trochu vody.“

Claudius si teraz všimol, že pred ním stojí jeho chovanec, mladý knieža.

Tomu sa potešil.

V paláci mohol vlastne hovoriť len s ním, druhí ho ani nepočúvali. On však ľutoval starca, demonštroval svojou láskou k nemu, považoval za ušľachtilé vzdorovať posmeškom, ktorými obklopovali využitkovaného starého človeka. Potom slýchaval od neho mnoho o historii Etruskov, o ktorej Claudius napísal kedysi knihu.

Cisár ho uchopil za ruku a posadil vedľa seba na lehátko. Chválil jeho vlasy, ktoré sú kučeravé a padajú v bohatých kaderách, jeho tógu, svaly ohmatal i jeho rameno, slušne, pretože cisár nemal rád chlapcov. Hovoril vôbec len o ňom, táral dve na tri, potáral všetko, čo sa mu v mozgu premklo. Nasľuboval mu a vynášal ho do nebies.

Vtom sa objavila zpoza záclony cisárovná, ktorá ako keby bola vždy a všade prítomná, objavila sa neočakávane v najrôznejších sieňach paláca. Zastala pred posteľou.

Agrippina bola i teraz krásna žena. Vysoká a mäkká. V jej očiach sa odrážaly sladké hriechy zašlých búrlivých rokov. Mala smelé, trochu mužské ústa. Jej tvár bola bledá.

„Tu ste?“ opytovala sa prekvapene a podráždene si prezrela obidvoch.

Claudius a Nero vedeli, čo to znamená. Cisárovna nerada videla, keď boli spolu. Ťažko dosiahla, aby Claudius vydedil vlastného syna Britannica a prijal za svojho Nerona, a tie tri roky, ktoré od tých čias uplynuly, boly vyplnené samými bojmi. Britannicovi prívrženci sa organizovali. Agrippina sa obávala, že Claudius oľutoval svoj sľub a kedykoľvek ho zruší.

Za malú chvíľočku jej toto prelietlo mysľou. O čom mohli tí dvaja spolu hovoriť? Svojho syna poznala. Ten nemá smyslu pre moc, radšej leží v knihách.

Doba sa javila príhodnou. V paláci nebol nikto. Narcissus, obľúbený cisárov prepustenec, ktorý ustavične okolo neho obchádzal, odcestoval do Sinuessy, privrženci opozície, Polybus, Felix, Posides, neboli tu. Nevypláca sa dlho meškať.

Pristúpila k nemu bližšie.

Claudius vyskočil. Poskakoval sem i tam, bol by sa rád niekde skryl.

Nero, ktorý si všimol jeho rozpakov, obrátil sa k telesnej stráži, ktorá sprevádzala cisárovnu.

„Cisár si žiadal vody,“ povedal.

Jeden zo stráže sa už pohýnal, ale Agrippina mu pokývla.

„Ja sama ju donesiem,“ povedala.

V tekvičnej šupine doniesla vodu, ktorú podala svojmu mužovi.

Sotva sa Claudius dotkol ústami nápoja, natiahol sa celou dĺžkou po mramorovej podlahe.

„Čo to znamená?“ opytoval sa Nero.

„Nič,“ odpovedala Agrippina pokojne.

Nero sa pozrel na šupinu z tekvice, ktorá ležala na mramorovej dlážke. Potom sa zahľadel na svoju matku. S tichou hrôzou.

„Veď zomre,“ povedal.

„Nechaj ho,“ a chytila syna za ruku.

Ležiaci cisár nevstal. Jeho tlstý červený krk zbledol, ústa trhane lapaly vzduch. Vlasy mu zvlhly potom.

Nero rozčulene sa nad ním naklonil, aby svojimi perami zachytil jeho posledné vydýchnutie, dych, ktorý prestane, dušu, ktorá odletí.

„Ave!“ zakričal podľa obradov, „ave!“ zakričal ešte raz, ako niekomu, kto odchádza.

„Ave,“ povedala jeho matka posmešne.

Nero čakal ešte chvíľu. Potom pritisol obe ruky na tvár a chcel vybehnúť.

„Zostaneš tu,“ riekla matka, ktorá sa teraz vztýčila.

Aj ona bola bledá ako mrtvola.

„Bol chorý?“ vypytoval sa Nero.

„Čo ja viem.“

„Myslím, že bol chorý,“ koktal chlapec, ako by hľadal omluvu k udalosti, ktorej bol svedkom.

Agrippina urobila opatrenia. Na chodbe bolo počuť jej hlas:

„Zatvoriť všetky dvere. Kde je Britannicus? Kde je Octavia? Kde sú?“

Všade chodili vojaci, všade cvendžaly šable. Octaviu, ktorá bola už rok Neronovou ženou, a kniežaťa Britannica, dala cisárovná odviesť do jednej siene a tam ich dala zatvoriť.

Nero zostal v izbe.

Hľadel na smrť v jej jednoduchosti.

Telo sa viac nepohlo. Ako by sa bolo stotožnilo so zemou, so všetkým, čo ho obklopovalo, tvár snáď strachom zbledla, ucho sa podobalo mramoru, nos sa zahrotil, len vlasy, veľké šedivé vlasy, sa nezmenily, ako aj obočie, ktoré zlovestným kľudom a s ľahostajnosťou sa klenulo nad toľkým tajomstvom.

Dosiaľ nevidel zomreť človeka. Len v knihách o tom čítal.

Díval sa na to ako na zázrak. Na jediný zázrak, ktorý je ešte menej pochopiteľný ako zrodenie.

Ani vtedy sa nepohol od neho, keď prichádzali pollinctori, ktorí ho umyli, natreli olejom a masťmi, obliekli do plátenej košele. Akýsi sochár nalial horúci vosk na studenú tvár. Urobil jeho posmrtnú masku.

V paláci šírily tmu vetvy ihličnatých stromov, vestibul naplnili cyprusmi. Lictori konali stráž so zlatou sekerou a prútmi, steny boly obtiahnuté čiernymi závesmi. Pracovali najschopnejší ľudia pohrebného spolku. Bedovanie sa ozývalo zo všetkých dverí, vzdychy, šepot. Modlily sa kňažky bohyne smrti, Venuše Libitiny.

Mŕtvy ležal na posteli.

„Čo naň tak hľadíš?“ okríkla ho matka. „Zomrel, koniec.“

Agrippina mocnou rukou ho chytila za ramená a dívala sa naň veľkýma očima:

„Ty budeš mať smútočnú reč.“

„Ja?“ vzdychol.

„Na foru.“

„Ale…“

„Seneca ju napíše.“

„Neviem rečniť.“

„Prednesieš. Povýšeným hlasom, pekne. Rozumieš?“

V deň pohrebu odniesli rakvu na forum. Tu na rostre Nero pohnute recitoval smútočnú reč. Čaty telesnej stráže tri razy defilovaly pred rakvou.

Päť tisíc vozov rozvírilo prach. Sprievod bol tak dlhý, že nebolo možné konca dohliadnuť. Kone rehotaly, peší sa potkýnali, oplakávačky nariekaly a do krvi rozdieraly svoje tvári, prepustenci niesli vysoko vyzdvihnuté sochy a obrazy mŕtveho, herci napodobňovali jeho smrteľné chroptenie, a smútoční pieroti, obveseľovatelia davu, predstavovali smrť, škúľajúc a šklabiac sa, takže okolo nich vybuchávali v hlučný smiech, a znely všetky hudobné nástroje, trúby, bubny, harfy a píšťale, mnoho, mnoho tisíc píšťal, ktoré nesnesiteľným hlukom rozochvievaly vzduch. Potom kňazia kropili dav vodou, rozdávali na znak mieru olivové vetvy.

Cisára Claudia vyhlásili ihneď za boha.

III. Mladý cisár

Na druhý deň dopoludnia sotva sa mladý knieža obliekol, počul krik na schodišti paláca. Vojaci sa hrnuli do dvorany, volali jeho meno. Nevedel jasne, čo to znamená. Ešte sa ani neprebral z včerajšieho údivu.

Celá skupina vysokých vojenských hodnostárov uchopila malého, plavého chlapčeka a odniesla ho ako nejaký predmet. Vonku vyhlásilo vojsko cisárom Lutia Domitia Nera, Claudiovho chovanca, ako oprávneného dediča trónu.

Práve tak ho doniesli nazpät, ako ho boli odniesli.

Složili ho vo veľkej sieni, ktorej dosial nevidel. Tu sa vystieral dlhý stôl po celej podlahe z mramora, kreslá stály vedľa seba, široké kreslá s vysokými operadlami, v ktorých sa sediaci takmer stratili. Matka zaviedla Nerona k jednomu kreslu. Sadol si, oprel si roztržité hlavu. Hral sa s mečom, ktorý mu pripjali teraz prvý raz a bol mu ťažký, nepohodlný.

V sieni ho očakávali vojvodcovia, generáli, ktorí pojednávali o situácii ríše.

Nero unavene si ich prezeral. Všetci temer boli šediví a plešiví, čas strávil ich telá, ktoré zhrubly vo vojenských starostiach. Ich tvári sú špatné a bez ducha. Vespasianus, ktorý mu sedí naproti, díva sa naň chvejúc sa úctou. Rufus predstiera, ako by veľmi premýšľal. Nos Scribonia Porcola je červený a chlpatý. Domitius Corbulo, ktorý je ináče Cassiov príbuzný, zdá sa ešte najmúdrejším. V jeho orlích očiach sa skrýva bdelosť a pozornosť. Burrus, velitel telesnej stráže, je stelesnením oddanej vernosti, poctivosti a priamosti, ktorá pokojne ide za svojím cieľom. Len Pallas, štátny pokladník, je mladistvý. Hovorí vybrané a šušľavo, oblieka sa s trápnou eleganciou napodobňujúc šľachticov. Cíti, že sa vyšvihol z otroctva.

Zasadanie senátu začalo. Suetonius Paulius rečnil v krátkych, ťažkopádnych vetách, používajúc takých obratov, aké počuť len od žoldnierov. Čo povedal, bolo nudné. Stále sa vracal k tomu, z čoho vychádzal a opakoval všetko, bez toho, že by bol skončil. V jeho slovách sa miešalo vojsko s loďstvom, vozy s útočným delom, obilie s ovsom a predčitoval číslice s voskovej tabulky, toľko čísel, že sa všetkým točila hlava. Dozvedeli sa, koľko stanov je v celej rímskej ríši i s provinciami, koľko žoldu vyplatila štátna pokladňa peším, jazdcom a námorníkom za posledných desať rokov.

Nero pozoroval chvíľu rečníka. Nepočúval ho, ale díval sa na jeho ústa, hlavu, postavu. Tento starý vojak mal na čele veľkú hnedú bradovicu, ktorá sa mu pri hovore pohybovala, a keď skrčil čelo, poskočila. Nero naklonil na bok svoju jemnú hlavu a oddal sa vlastným myšlienkam.

Nechcel uveriť, že tak hlboko zapôsobilo naň všetko, čo zažil v posledných dňoch. Čokoľvek robil, vrátily sa mu myšlienky, ktoré mu len vtedy daly pokoj, keď sa s nimi zapodieval. Znovu tiahol mu pred očima pohrebný sprievod vo svojej titanskej nádhere a objavil sa obraz, ako stojí nad davom na čele lodi a odriekáva slová bolesti nad cudzím človekom, i Britannica, svojho nevlastného brata, videl jasne. Ten sa posadil hneď pod ním, obrátil k nemu svoju tvár utrpením smŕštenú a topiac sa v slzách, oplakával ochablým, omdleným vzlykom svojho otca, vlastného otca, ktorý ho však vydedil.

Koniec ukážky