Howard Phillips Lovecraft

PRÍPAD CHARLESA DEXTERA WARDA

a iné obludnosti

Sol Noctis
Zvolen 2026

Translation & notes © 2026 Ivan Šebesta

Afterword © 2026 Sebastián Jahič

Cover & illustrations © 2026 Marcel Hamza

© 2026 Sol Noctis

ISBN (fyzická kniha) 978-80-99977-39-7
ISBN (epub) 978-80-99977-40-3
ISBN (mobi) 978-80-99977-41-0

Táto elektronická kniha je predmetom autorského práva a nie je voľne šíriteľná.

Obsah

Úvodná poznámka

Číhajúci bes

Zviera v jaskyni

Alchymista

Hrobka

Strom

Prastarý národ

Prípad Charlesa Dextera Warda

Lovecraft a okultizmus (časť prvá)

Príloha

Úvodná poznámka

„Slasť je pre mňa, keď cítim údiv — to nepreskúmané, nečakané, to skryté a nemenné, čo číha za plytkou menlivosťou. Hľadať vzdialené v bezprostrednom, večné v prchavom, minulosť v prítomnosti, nekonečné v konečnom: to sú pre mňa zdroje potešenia a krásy.“

— H. P. LOVECRAFT¹

Americký autor Howard Phillips Lovecraft (1890–1937) je svetovo uznávaným veľmajstrom hororového žánru. Zbierka Prípad Dextera Charlesa Warda a iné obludnosti je štvrtou v zamýšľanej sérii vydavateľstva Sol Noctis, ktoré plánuje vydať celé Lovecraftovo beletristické dielo v slovenčine.

Texty na seba nadväzujú iba veľmi voľne, takže pre čítanie tejto zbierky nie je potrebná znalosť predchádzajúcich.

Príbehy vybral a zoradil prekladateľ, s úmyslom predstaviť autorovu ranú aj neskoršiu tvorbu. Zbierku otvára štvordielna séria príbehov Číhajúci bes; nasledujú veľmi skoré poviedky Zviera v jaskyni a Alchymista; ako ďalšia prichádza Hrobka, ktorou sa autor v dospelosti vrátil k beletrii, a dve poviedky zasadené do obdobia antiky, Strom a Prastarý národ. Jadrom zbierky je Lovecraftov jediný román, mysteriózny horor o dávno mŕtvom predkovi a nekromantovi, s názvom Prípad Charlesa Dextera Warda.

Prekladateľ uvádza každý príbeh krátkym úvodom.

Historické texty v Charlesovi Dexterovi Wardovi sú prevedené do podoby blízkej štúrovčine. Názvy mesiacov sú prevzaté z Domovej pokladnice z roku 1848.²

Na koniec zbierky sú zaradené prekladateľove poznámky, ktoré slúžia pre lepšie pochopenie textu a jeho historického kontextu. Komentované pasáže sú v Lovecraftovom texte vyznačené číselným indexom.

Za beletristickú časť je zaradená esej Sebastiána Jahiča o vzájomných vplyvoch medzi Lovecraftom a okultizmom.

Vydanie sprevádzajú ilustrácie Marcela Hamzu.

Publikáciu uzatvára príloha s ukážkami historických materiálov, ktoré súvisia s Lovecraftovou tvorbou.

Číhajúci bes

Lovecraftova prvá séria hororových príbehov o Herbertovi Westovi vyšla v amatérskom časopise Home Brew v číslach od februára do júla 1922; po jej úspechu bol požiadaný o ďalšiu sériu. Tak prišiel na svet štvordielny príbeh o číhajúcom besovi, ktorý autor napísal v novembri 1922 a objavil sa v číslach Home Brew od januára do apríla 1923; sériu ilustroval Lovecraftov nový priateľ Clark Ashton Smith. Každá epizóda sa mala končiť hrozným vyvrcholením, no tentoraz už autor nemusel zakaždým v úvode rekapitulovať predchádzajúci dej; azda aj preto pôsobí Číhajúci bes ucelenejším dojmom než predošlý Herbert West. Podobne ako poviedka Za stenou spánku sa dej odohráva v Catskillských horách; lokality ako Búrnica či Lefferts Corners sú však fiktívne. Na motívy Číhajúceho besa boli natočené aspoň štyri filmy (z rokov 1989, 1994, 1997 a 2023) a inšpiroval aj komiks z roku 1991 či rozhlasovú hru z roku 2019. Slávny súčasný hororový autor Stephen King spoznal Lovecrafta ako trinásťročný práve vďaka posmrtne vydanej zbierke, čo niesla názov po číhajúcom besovi.³

I.

Tieň na komíne

Hrom zaburácal krajinou tej noci, keď som vykročil k opustenému kaštieľu na samom vrchu Búrnice, aby som našiel číhajúceho besa. Nebol som sám, lebo moja nespútaná odvaha sa vtedy ešte nesnúbila s láskou ku všetkému grotesknému a strašnému, ktorá neskôr z mojej kariéry učinila sled výprav za podivnými hrôzami v literatúre i živote. So mnou šli dvaja verní a robustní muži, ktorých som povolal v správny čas; muži, čo ma už oddávna sprevádzali na mojich desivých dobrodružstvách, pretože boli výnimočne fyzicky zdatní.

Dedinu sme opustili čo najnenápadnejšie pre reportérov, ktorí sa tu stále zdržiavali kvôli nezemskej panike spred mesiaca, keď v okolí vyčíňala plazivá smrť. Neskôr, pomyslel som si, sa mi môžu hodiť; v tej chvíli som ich však pri sebe mať nechcel. Dnes si želám, aby pátrali so mnou a ja som potom nemusel niesť to tajomstvo tak dlho sám — niesť ho v obave, že ak ho prezradím, svet ma bude mať za blázna alebo sám zošalie z démonických záverov vyplývajúcich z celej veci. Teraz, keď už ho beztak idem odhaliť, aby som z dumania nad ním úplne nezošalel, si vravím, že som ho nikdy nemal tajiť — lebo ja a iba ja viem, čo za besa to číha na tej prízračnej a pustej, búrkami ošľahávanej hore.

V malom motorovom vozidle sme prešli míle nedotknutého lesa, až sa cesta začala pomaly vinúť hore svahom. Krajina bola ešte strašidelnejšia než obvykle, pretože ju prikrývala noc a neboli s nami zvyčajné davy novinárov, takže nás to neraz nútilo zažať predné karbidové lampy napriek pozornosti, ktorú sme mohli privolať. Po zotmení to tam vyzeralo vskutku desivo a verím, že miestnu morbiditu by som si všimol aj bez povedomia o nedávnych hrôzach. Nebola tam žiadna divá zver — veď tá má dosť rozumu a utečie, keď sa nablízku škľabí smrť. Prastaré stromy zjazvené bleskami sa zdali neprirodzene veľké a dokrútené, nižší porast nezemsky hrubý a deformovaný, kým prapodivné násypy a nízke pahorky v husto zarastenej zemi plnej fulguritov⁴ pripomínali hady a lebky mŕtvych mužov napuchnuté do obrovských proporcií.

Bes číhal na Búrnici už vyše storočia. Dozvedel som sa to z reportáží o katastrofe, ktoré ako prvé uviedli tento kraj do pozornosti sveta. Bola to osamelá výšina v odľahlej časti Catskillských hôr, do ktorej kedysi nakrátko prenikla holandská civilizácia a zanechala po sebe pár spustnutých kaštieľov a degenerovaných starousadlíkov, čo dodnes žili v biednych chatrčiach na nedostupných strminách. Normálne bytosti tam pred ustanovením štátnej polície len zriedkakedy zablúdili a aj potom boli počty strážcov zákona iba poskromné. Povesť o besovi má však dlhú tradíciu a je rozchýrená po všetkých susedných dedinách; ide o hlavný predmet prostoduchej rozpravy medzi miestnymi chudobnými miešancami,⁵ čo zavše vylezú zo svojich údolí a vymieňajú ručne pletené koše za iné primitívne predmety, ktoré si nevedia sami vyrobiť.

Číhajúci bes sa zabýval v pustom a obávanom kaštieli Martensovcov, ktorý korunuje vysoký, hoc len pozvoľna sa dvíhajúci vrch menom Búrnica, nazývaný tak kvôli často tam vyčíňajúcim živlom. Už viac než storočie bol ten starobylý, hájom obklopený kamenný dom predmetom príbehov neuveriteľne divokých a príšerne ohavných; príbehov o tichej, kolosálnej, plaziacej sa smrti, ktorá sa v lete zakráda po okolí. Starousadlíci so stenavou vytrvalosťou rozprávali o démonovi, čo po zotmení číha na pocestných a unáša ich, alebo ich necháva na ceste ohavne rozpáraných a ohlodaných. Inokedy rozprávali o pásoch krvi, ktoré viedli až do odľahlého kaštieľa. Niektorí hovorili, že úder hromu vyháňa besa z jeho príbytku; iní zas, že hrom je v skutočnosti jeho rev.

Nikto mimo toho zapadákova neveril kusým, protichodným príbehom a ich nesúvislým, výstredným opisom matne zazretej príšery; roľníci a dedinčania však boli svorne presvedčení o existencii nezemskej obludy žijúcej v kaštieli Martensovcov. Miestne dejiny im nedovoľovali pochybovať, hoci bádatelia tú budovu už neraz prehľadali a nikdy v nej nenašli jediný rukolapný dôkaz o niečom prízračnom. Staré matky baláchali podivné príbehy o strašidlách rodiny Martensovcov, ich čudesne a dedične odlišných očiach, o dlhej a nezemskej histórii tohto úkazu a o vražde, ktorá uvrhla celý rod do kliatby.

Osobne ma na to miesto priviedla scéna, ktorá náhle a nečakane potvrdila aj tie najneuveriteľnejšie horalské legendy. Jednej letnej noci, po búrke silnejšej, než si kto pamätal, sa dedina prebudila na rev pribiehajúcich starousadlíkov, ktorých by žiadna bežná ilúzia nemohla tak vydesiť. Vidiečania škriekali a skuhrali, že vraj sa na nich zniesla bezmenná hrôza. Nik z miestnych nepochyboval o ich svedectve. Nevideli ju, no z jednej chatrče začuli hlasy a tie ich presvedčili, že k nim vskutku zavítala plazivá smrť.

Ráno občania a štátni žandári nasledovali roztrasených horalov na miesto, z ktorého podľa nich smrť prišla. Smrť tam vskutku bola. Zem pod jednou horalskou osadou sa po údere blesku zosunula a strhla so sebou niekoľko zatuchnutých búd; ohromná škoda na majetku však bledla v porovnaní s omnoho horšou stratou na životoch. Z približne 75 obyvateľov zničených chatrčí nenašli ani jedného živého. Zosunutú zem pokrývala krv a ľudské pozostatky až príliš jasne svedčili o besnení démonických pazúrov a tesákov; a predsa nik nevidel, že by z tých jatiek viedol preč čo len jediný pás krvi. Všetci sa zakrátko zhodli, že to muselo spáchať akési ohavné zviera; vtedy ešte nik nespomenul staré podozrenie, že záhadné úmrtia sú zásterkou vrážd, ktoré sú v dekadentných komunitách bežné. Vytiahlo sa to až po zistení, že medzi zabitými chýbalo asi 25 ľudí. No aj keby oni boli vrahmi, naozaj by dokázali povraždiť dvojnásobok svojho počtu? Faktom tak či tak zostávalo, že jednej letnej noci z neba vyšľahol blesk a nechal po sebe mŕtvu osadu a všetky mŕtvoly ohyzdne zmrzačené, rozhryzené a dosekané.

Vydesení vidiečania si tú hrôzu okamžite spojili s kaštieľom Martensovcov, hoci ten sa nachádzal viac než tri míle od miesta katastrofy. Žandári boli skeptickejší; kaštieľu sa venovali len zbežne a keď v ňom nič nenašli, pustili ho z hlavy. Vidiečania a lazníci však to miesto naskrz prekutrali; obrátili celý dom hore nohami, presondovali riečky a rybníky, posekali kry a presnorili okolité lesy; všetko márne. Smrť prišla nebadane a rovnako aj odišla, nenechávajúc po sebe nič okrem spúšte.

Na druhý deň pátrania sa v novinách objavili rozsiahle články od reportérov, ktorí zaplavili okolie Búrnice. Uvádzali mnohé rozhovory a podrobne líčili dejiny celej hrôzy, ako im ich prerozprávali miestne babizne. O celú vec som sa najprv zaujímal len zbežne, no po týždni ma všeobecná atmosféra zvláštne strhla, takže som sa 5. augusta 1921 pridal k novinárom ubytovaným v hoteli v Lefferts Corners, obci najbližšej k Búrnici a neformálnom ústredí celého pátrania. Po troch týždňoch sa novinári konečne začali vytrácať, takže som mohol začať s vlastným hrôzyplným pátraním, opierajúc sa o zistenia zo starostlivého výskumu a vypytovania sa miestnych, ktorému som medzitým venoval mnoho času.

Tak som jednej letnej noci, keď v diaľke burácali hromy, nechal v lese zaparkované auto a šliapal s dvoma ozbrojenými spoločníkmi hore posledným úsekom násypmi pokrytého svahu, až svetlo baterky pred nami dopadlo na mátožne sivé múry medzi obrovskými dubmi. V tú morbídnu, osamelú noc, v roztrasenom svetle baterky vyzerala tá kamenná ruina ešte desivejšie než za dňa; a predsa som nezaváhal, pretože ma hnalo odhodlanie rozlúsknuť záhadu. Veril som, že hrmenie povoláva smrtiaceho démona z akéhosi tajného, strašného úkrytu — a či už bol ten démon z mäsa a kostí alebo sa skladal len z výparov, mal som v úmysle uzrieť ho na vlastné oči.

Ruinu som už predtým dôsledne prehľadal, takže môj plán bol vopred daný. Bol som rozhodnutý stráviť noc v starej izbe Jana Martensa, ktorého vražda je známa z mnohých miestnych povestí. Intuitívne som cítil, že apartmán starého nešťastníka sa bude mojim účelom najväčšmi hodiť. Komnata mala asi dvadsať krát dvadsať stôp⁶ a ako iné bola plná trosiek, ktoré boli kedysi nábytkom. Nachádzala sa na poschodí v juhovýchodnom rohu domu a mala obrovské okno na východ a ďalšie úzke na juh, obe bez skla či okeníc. Naproti veľkému oknu stál ohromný, kachličkami vykladaný holandský krb s biblickým motívom márnotratného syna, zatiaľ čo naproti úzkemu oknu bola do steny vstavaná priestranná posteľ.

Hrmenie bolo dosiaľ tlmené korunami stromov, no keď začalo silnieť, rozvrhol som detaily svojho plánu. Najprv som k rímse okna priviazal tri lanové rebríky. Vedel som, že dočiahnu až po trávnik vonku, pretože som ich už predtým vyskúšal. Potom sme z vedľajšej miestnosti priniesli širokú kostru postele s baldachýnom a postavili ju bokom k oknu. Vystlali sme ju borovicovými vetvami a potom sme si na ňu všetci traja ľahli s automatickými zbraňami v rukách, pričom dvaja mali odpočívať a jeden striehnuť. Nech by démon prišiel z ktorejkoľvek strany, vždy sme mali kam ujsť: keby z domu, po rebríkoch z okna; keby zvonka, cez dvere a dolu schodmi. Nemysleli sme si, súdiac z počutých príbehov, že by nás bes chcel prenasledovať ďaleko.

Držal som hliadku od polnoci do jednej hodiny, keď na mňa navzdory strašidelnému domu, otvorenému oknu a hrmeniu s blýskaním v diaľke doľahli nezvyčajné driemoty. Ležal som medzi mojimi dvoma spoločníkmi, Georgom Bennettom pri okne a Williamom Tobeym pri krbe. Bennett spal — očividne ho premohli tie zvláštne driemoty, čo prišli aj na mňa —, takže som ďalšiu hliadku pridelil Tobeymu, hoci aj jemu klipkali viečka. Je zaujímavé, ako upreto som už vtedy hľadel na krb.

Silnejúce hrmenie muselo ovplyvniť moje sny, pretože počas krátkeho spánku som mal apokalyptické vízie. Potom som sa sčasti prebudil, zrejme pretože spáč pri okne mi bezstarostne prehodil ruku cez hruď. Neprebudil som sa natoľko, aby som skontroloval bdelosť strážcu Tobeyho, ale pociťoval som v tejto otázke prenikavú úzkosť. Nikdy predtým som necítil, že by ma tak strašne dlávila prítomnosť zla. Zanedlho som musel opäť zaspať, pretože myseľ mi skĺzla do polosnového chaosu, z ktorého ju zakrátko vytrhol vreskot ohavnejší než moje najhoršie skúsenosti a predstavy.

V tom vreskote som počul najhlbšiu dušu ľudského strachu a agónie beznádejne a šialene sa vzpierať pádu za ebenovú bránu vyhasnutia. Prebudil som sa do červeného pekla diabolskej zvrátenosti, pričom neznesiteľný vreskot sa už vzďaľoval a strácal kdesi v hĺbke nepredstaviteľných priepastí. Všade bola tma, no z prázdneho priestoru po svojej pravici som vytušil, že Tobey zmizol a iba Boh vedel kam. Cez hruď som mal stále prehodenú ťažkú ruku spáča po mojej ľavici.

Potom prišlo to ničivé šľahnutie blesku, čo otriaslo celou horou, osvetlilo najtemnejšie krypty v starobylom háji a roztrieštilo najpokrútenejší starý strom na celom vrchu. V démonickom záblesku a ohromnom vzplanutí spáč náhle vyskočil na nohy, pričom žiara spoza okna vrhla jeho tieň na komín nad krbom, od ktorého som ani na okamih neodvrátil oči. Nechápem, ako som prežil a zostal pri zmysloch. Nechápem, pretože tieň na komíne nepatril Georgovi Bennettovi ani inej ľudskej bytosti, ale akejsi bezbožnej abnormalite z najhlbších kráterov pekla; bezmennej, beztvarej oblude, ktorú žiadna myseľ nepojme a žiadne pero nikdy neopíše v plnosti. V ďalšej sekunde som už bol v prekliatom kaštieli sám; celý som sa triasol a drkotal zubami. George Bennett a William Tobey zmizli bez stopy, dokonca bez akéhokoľvek náznaku boja. Nikto už o nich nikdy nepočul.

II.

Smrť v búrke

Po otrasnej skúsenosti v kaštieli uprostred lesa som celé dni ležal nervózny a vyčerpaný vo svojej hotelovej izbe v Lefferts Corners. Nepamätám si presne, ako som prišiel k autu, naštartoval ho a nepozorovane prekĺzol naspäť do dediny; nemám na to žiadnu jasnú spomienku okrem pohľadu na obrovské, vetrom ohýbané stromy, démonické burácanie hromu a charónske⁷ tiene vrhané nízkymi násypmi, ktoré roztrúsene pokrývali celú oblasť.

Keď som sa triasol a chvel pri pohľade na ten rozum popierajúci tieň, vedel som, že konečne hľadím na jednu z najväčších hrôz sveta — na bezmennú pliagu z vonkajších prázdnot, ktorej démonické hlodanie občas matne počujeme na najvzdialenejšom okraji priestoru a naše obmedzené zmysly nás milosrdne chránia pred jej úplným zočením. Tieň, ktorý som videl, som sa ani neodvážil analyzovať či stotožniť. Tej osudnej noci si jednoducho čosi ľahlo medzi mňa a okno a prepadol som triaške vždy, keď som neodolal nutkaniu si to nejako zatriediť. Keby to aspoň vrčalo, zavýjalo či sa zajakavo rehotalo, aj to by umenšilo jeho pekelnú nepozemskosť! Nevydalo to však ani hláska. Položilo mi to na hruď ťažkú ruku či prednú labu... očividne to bolo organické, či aspoň kedysi to bývalo organické... Jan Martense, do ktorého izby sme sa votreli, bol pochovaný na cintoríne neďaleko kaštieľa... musím nájsť Bennetta a Tobeyho, ak ešte žijú... prečo si to vybralo ich a mňa si to nechalo na koniec?... driemoty boli tak ťažké a sny tak otrasné...

Vedel som, že sa zrútim, ak si svoj príbeh nechám len pre seba. To som už bol rozhodnutý nevzdať sa snahy spoznať číhajúceho besa, lebo v mojej prchkej nevedomosti sa mi neistota o jeho povahe zdala horšia než poznanie pravdy, nech by bola akokoľvek strašná. Tak som si premyslel ďalšie kroky; komu sa zdôveriť a ako vystopovať tú vec, čo zniesla zo sveta dvoch mužov a vrhla tieň ako vystrihnutý z nočnej mory.

Moje hlavné známosti v Lefferts Corners boli dobroprajní novinári; niekoľkí ešte zostali v obci a zbierali z tragédie posledné dojmy. Rozhodol som sa jednému z nich zdôveriť a čím viac som nad tým uvažoval, tým viac som sa prikláňal k istému Arthurovi Munroeovi, tmavému, štíhlemu, asi 35-ročnému mužovi, ktorého vzdelanie, vkus, inteligencia a temperament vo mne vyvolávali obraz kohosi neviazaného konvenčným pohľadom na svet.

Jedného večera začiatkom septembra si teda Arthur Munroe vypočul môj príbeh. Hneď bolo vidieť, že so záujmom naslúcha a súcíti, a keď som skončil, celú vec analyzoval a rozvádzal nadmieru dôsledne a rozvážne. Jeho rada bola pozoruhodne praktická: odporučil odložiť pátranie v kaštieli Martensovcov, dokým sa nevyzbrojíme ešte hlbšími znalosťami o lokálnej histórii a geografii. Na jeho popud sme v honbe za ďalšími informáciami o strašnej rodine Martensovcov prečesali vidiek a objavili chlapa, čo doma prechovával starožitný denník, ktorý sa ukázal ako veľmi nápomocný. Vyzvedali sme aj u miešancov z hôr, teda aspoň u tých, čo nezutekali pred nedávnou hrôzou do vzdialenejších končín, a začali sme sa pripravovať na vyvrcholenie našej snahy — vyčerpávajúci prieskum kaštieľa vo svetle podrobnejších vedomostí o jeho histórii — sprevádzaný rovnako vyčerpávajúcim prieskumom miest spojených s najrôznejšími tragédiami z horalských legiend.

Výsledky tohto prieskumu nám spočiatku veľa nepovedali, ale po ich utriedení sme odhalili pomerne výrazný trend. Počet hlásených nešťastí bol najvyšší jednak v oblastiach relatívne blízko obávaného domu, a jednak na miestach s ním spojených výbežkami morbídne prerasteného lesa. Pravda, boli i výnimky; napríklad hrôza, čo obletela svet, sa odohrala na lúke bez stromov, ďaleko od kaštieľa aj prapodivných húštin.

Pokiaľ ide o povahu a výzor číhajúceho besa, z vystrašených a obmedzených zálesákov sme nič zmysluplné nevymámili. Označovali ho pojmami ako had a obor, hromodiabol či netopier, sup aj chodiaci strom. Domnievali sme sa, že musí ísť o živý organizmus citlivý na elektrinu a búrky, a hoci mu isté príbehy pripisovali krídla, verili sme, že jeho averzia k otvoreným priestranstvám svedčí skôr o tom, že chodí po zemi. Jediným faktom naozaj nezlučiteľným s touto teóriou bola rýchlosť, ktorou sa musel pohybovať, aby stihol spáchať všetky mu pripisované zverstvá.

Keď sme starousadlíkov lepšie spoznali, stali sa nám v mnohých ohľadoch zvláštne sympatickí. Boli to prostoduché zvieratá, čo pozvoľna zostupovali po evolučnom rebríku kvôli svojim nešťastným predkom a otupnej izolácii. Ľudí zvonka sa báli, no na nás si postupne zvykli — a nakoniec nám aj náramne pomohli, keď vytrhali všetok porast v okolí kaštieľa v snahe pomôcť nám nájsť číhajúceho besa. Keď sme ich požiadali o pomoc pri hľadaní Bennetta a Tobeyho, veľmi sme ich tým rozrušili, pretože hoci nám naozaj chceli pomôcť, tvrdili, že z tých dvoch na tomto svete už nič nezostalo, rovnako ako ani z ich vlastných chýbajúcich ľudí. Nepochybovali sme, že v minulosti sa ich stratil alebo bol zabitý ohromný počet, tak ako z okolia zmizla aj všetka divá zver. Ostražito sme čakali, kedy dôjde k ďalším tragédiám.

V polovici októbra nás prekvapilo, že v našom pátraní už nenastáva žiadny posun. Príčinou bezoblačných nocí nedošlo k žiadnym útokom a naše neúspešné hľadanie číhajúceho besa v kaštieli a okolitom kraji nás viedlo k domnienke, že musí ísť o nehmotnú bytosť. Obávali sme sa, že s príchodom chladných nocí náš prieskum zastane na mieste; všetci sa totiž zhodovali, že démon je v zime nečinný. Tak sa do nášho pátrania v znivočenej osade zakradol pocit zúfalstva a naliehavosti.

Osada bola celkom opustená, pretože vydesení starousadlíci v nej odmietali žiť. Nemala žiadne meno, no už dlhé roky stála v holom údolí v zákryte medzi dvoma kopcami menom Kužeľová hora a Javorový vrch. Ten druhý bol k osade bližšie, takže niekoľko obydlí na okraji boli vlastne zemľanky vyhĺbené do svahu. Osada ležala asi dve míle severovýchodne od úpätia Búrnice a tri míle od dubmi obrasteného kaštieľa. Zo vzdialenosti medzi osadou a kaštieľom pokrývala dve a štvrť míle nezalesnená rovina bez väčších prevýšení, ak teda nepočítame nízke hadovité násypy, a rástla na nej iba tráva a burina. Mysliac na túto topológiu sme dospeli k záveru, že démon musel prísť zo strany Kužeľovej hory, ktorej zalesnený južný výbežok siahal takmer k najzápadnejšiemu úpätiu Búrnice. Ku katastrofe došlo v dôsledku zosuvu pôdy na Javorovom vrchu; na jeho svahu sme našli aj obhorený kýpeť osamelého stromu, do ktorého v deň nešťastia udrel blesk a privolal toho diabla.

Keď sme s Munroeom po asi dvadsiaty alebo aj viacerý raz obhliadali každý kúsoček spustošenej osady, naplnila nás neistota sprevádzaná neurčitými a celkom novými obavami. Bolo nesmierne podivné, podivnejšie dokonca než iné javy v tom kraji, že sme po toľkých ohromných udalostiach nevedeli, ako pokračovať v pátraní. Kráčali sme pod olovenou, temnejúcou oblohou s tragickým, bezradným zápalom, ktorý v sebe miesil pocity márnosti a nutnosti konať. Boli sme až úzkostlivo dôslední; znova a znova sme vchádzali do každej chatrče, znova a znova sme prekutrali každú zemľanku, každú tŕnistú siahu priľahlého svahu sme dvakrát presondovali hľadajúc skryté brlohy a jaskyne, no na nič sme nenatrafili. A predsa, ako som povedal, viseli nad nami neurčité, mrazivé obavy, akoby sa nad horami vznášali obrovskí gryfovia⁸ s netopierími krídlami a mračili svoje abaddonské⁹ oči upreté do transkozmických prepadlísk.

Popoludnie pokročilo a začalo sa zmrákať — a vtedy sa k nám donieslo hrmenie vzdialenej búrky, čo sa tvorila nad Búrnicou. Prirodzene nás to vzpružilo, aj keď nie až tak, ako keby to prišlo v noci. Dúfali sme, že búrka bude trvať ešte dlho po zotmení; s nádejou sme sa teda obrátili od zúfalého skúmania svahu k najbližšej obývanej osade, kde sme chceli zorganizovať skupinu horalov na pomoc pri pátraní. Zopár mladíkov sme svojím vodcovským vystupovaním inšpirovali a prisľúbili nám pomoc.

Sotva sme sa však pohli, zalial nás výdatný dážď, načo sa našou hlavnou starosťou stalo nájsť si prístrešok. Náhla tma ako v noci nám spôsobila nešťastné zdržanie, no vo svetle častých zábleskov a vďaka našej zdatnej orientácii v pustej osade sme zakrátko dorazili k najmenej zatekajúcej búde, čo tam ešte stála. Bola to naverímboha navŕšená kopa dosiek a brvien, ktorej ešte nevytlčené dvere a jediné drobné okno boli na strane obrátenej k Javorovému vrchu. V snahe uchrániť sa pred vetrom a dažďom sme zatarasili dvere a zatvorili neúhľadnú okenicu, s ktorou sme sa naučili narábať už počas predošlých návštev. Bolo síce depresívne sedieť tam na chatrných debnách v úplnej tme, no aspoň sme si zapálili fajky a zavše na chvíľu zažali baterky. Blýskanie sa pravidelne mihalo cez štrbiny v stene a keďže sa nad krajinou zatiahla neuveriteľná temnota, každý záblesk bol mimoriadne živý.

Bdieť počas tej prietrže mračien mi v mnohom pripomínalo strašnú noc na Búrnici. Opäť som sa začal zapodievať otázkou, ktorá sa ku mne vracala už odo dňa tej pekelnej scény; a podivil som sa, prečo ten démon, či už k nám prišiel od okna alebo od dverí, začal s tými na kraji a mňa v strede si nechal na koniec, než ho odohnalo ohromné vzplanutie. Prečo si nevzal obete v ich prirodzenom poradí, mňa ako druhého, nech už prišiel sprava alebo zľava? Aké dlhé boli chápadlá, ktorými po nás siahal? Či azda vedel, že som vodca, a šetril si ma pre osud ešte horší než mojich druhov?

Uprostred týchto úvah — akoby dramaticky načasovaný, aby ich posilnil — neďaleko šľahol strašný blesk, po ktorom sa vzápätí rozburácal hluk zosúvajúcej sa pôdy. Dravý vietor zmocnel a jeho skuvíňanie sa vybičovalo do démonických crescend. Vedeli sme, že blesk opäť trafil osamelý strom na Javorovom vrchu, a Munroe sa zdvihol, aby cez drobné okno odhadol škody. Roztvoril okenice a zavýjanie vetra a dažďa sa s ohlušujúcim revom vovalilo dnu, takže som ani nepočul, čo hovorí; čakal som teda, kým sa on vykláňal a snažil sa vyznať v zúriacom pandemoniu¹⁰ Prírody.

Vietor postupne utíchol a trhliny v nezvyčajnej temnote hlásili, že búrka sa už čoskoro skončí. Dúfal som, že potrvá až do noci a pomôže nám v našom pátraní; no keď cez štrbinu za mnou kradmo prenikol slnečný lúč, vedel som, že s takým niečím sa môžem naisto rozlúčiť. Povedal som Munroeovi, že napriek dažďu by sme mali ísť ešte za svetla, a tak som uvoľnil a otvoril dvere. Miesto trávnatej zeme ma vonku čakala ohromná masa blata a špinavých mlák, pokrytá čerstvými hŕbami pôdy z malého zosuvu; nezbadal som však nič, čo by vysvetľovalo trvajúci záujem môjho spoločníka, ktorý sa stále vykláňal z okna. Prišiel som k oknu a chytil ho za plece, no nepohol sa. Potom, keď som ním priateľsky zatriasol a otočil ho, náhle ma zomkli škrtiace chápadlá predsmrtnej hrôzy, ktorej korene siahali do bezhraničných minulostí a bezodných priepastí noci, čo sa škerí mimo času.

Lebo Arthur Munroe bol mŕtvy a to, čo zostalo z jeho ohlodanej a zohavenej hlavy, už nebola tvár.

III.

Čo bola tá červená žiara

V búrkou zmietanej noci 8. novembra 1921, s lampášom vrhajúcim mŕtvolné tiene, som sám idiotsky vykopával hrob Jana Martensa. Začal som už popoludní, pretože v diaľke hrmelo, a radoval sa, keď padla temnota a nad dusivo hustými korunami stromov sa strhla smršť.

Verím, že udalosti od 5. augusta mi rozrušili myseľ: démonický tieň v kaštieli, všeobecný stres a sklamanie, a potom to, k čomu došlo v osade počas búrky v októbri. Po poslednej udalosti som vykopal hrob pre muža, ktorého smrti som nerozumel. Ani iní by jej nerozumeli; preto som ich nechal žiť v domnienke, že Arthur Munroe sa kamsi stratil. Hľadali ho, nič však nenašli. Zálesáci by azda rozumeli, ale nechcel som ich ešte viac vydesiť. Sám som bol k celej veci zvláštne ľahostajný. Šok v kaštieli mi otriasol nervami a vedel som myslieť už iba na pátranie po hrôze, ktorej obraz sa v mojich predstavách medzičasom rozrástol do kataklizmatických rozmerov — pátranie, v ktorom som kvôli osudu Arthura Munroea pokračoval mlčky a v osamelosti.

Už len pohľad na moje exkavácie by bežného človeka poriadne vyľakal. Ohyzdné prastaré stromy nesvätej veľkosti, veku a grotesknosti sa nado mnou škľabili sťa piliere akéhosi pekelného druidského chrámu; tlmili hrmenie, oslabovali driapajúci vietor a neprepúšťali viac než pár dažďových kvapiek. Za zjazvenými kmeňmi v pozadí, v pretrhanej žiare blesku sa dvíhal vlhký, brečtanom pokrytý kamenný múr opusteného kaštieľa, kým o čosi bližšie bola pustá holandská záhrada, ktorej chodníčky a záhony zarastal biely, hubovitý, zapáchajúci porast, ktorý nikdy nevidel úplné svetlo dňa. A celkom najbližšie bol cintorín, nad ktorým sa týčili pokrútené stromy s konármi šialených tvarov a ich korene rozlamovali zneuctené kamenné dosky vysávajúc jed z toho, čo ležalo pod nimi. Tu a tam, pod prikrývkou hnedého lístia, hnijúceho a rozkladajúceho sa v predpotopnej temnote lesa, som zavše zazrel hrôzostrašné línie nízkych násypov, ktoré charakterizovali túto oblasť odnepamäti ošľahávanú bleskami.

K prastarému hrobu ma priviedlo štúdium miestnych dejín. Popravde to bola moja posledná kotva, keď všetky ostatné oblasti výskumu vyústili do výsmešného satanstva. Vtedy som veril, že číhajúci bes nemôže byť hmotná bytosť, ale že je to duch s vlčími tesákmi, čo jazdí na polnočnom blesku. Množstvo lokálnych tradícií odkrytých počas pátrania s Arthurom Munroeom ma ďalej presvedčilo, že to nemohol byť duch nikoho iného než Jana Martensa, ktorý zomrel v roku 1762. Preto som ako idiot vykopával jeho hrob.

Kaštieľ Martensovcov postavil v roku 1670 Gerrit Martense, bohatý obchodník z Nového Amsterdamu,¹¹ ktorému sa nepáčil prechod moci do rúk Britov a postavil si majestátne útočisko na odľahlej vrchovine, ktorej neskrotená samota a nezvyčajná scenéria lahodili jeho duši. Jedinou nevýhodou toho miesta boli časté letné búrky. Keď si Martense zvolil vrch a postavil na ňom svoj kaštieľ, časté vyčíňanie živlov sprvu pripisoval sezónnym výkyvom; po čase si však všimol, že práve okolie jeho obydlia je na tieto fenomény obzvlášť náchylné. Zistil, že ho z búrok bolí hlava, takže sa pred ich najdivokejším vyčíňaním začal uťahovať do pivnice.

O potomkoch Gerrita Martensa sa toho vie ešte menej než o ňom, pretože žili utiahnuto a nenávideli anglickú civilizáciu. Vyslovene sa snažili od kolonistov čo najviac odstrihnúť; ľudia vraveli, že im izolácia pokrivila myseľ i jazyk. Ich vzhľad sa vyznačoval zvláštnymi, dedične odlišnými očami; obvykle mali jedno modré a druhé hnedé. Spoločenských väzieb mali stále menej, až si nakoniec začali brať ženy spomedzi svojho početného služobníctva. Mnohí z rodiny v preplnenom kaštieli zdegenerovali, presídlili sa na druhú stranu údolia a splynuli s miešancami, z ktorých neskôr vzišli chudobní zálesáci. Zvyšok nevytrčil nos zo svojho rodného kaštieľa; boli čoraz mĺkvejší a zomknutejší a vyvinuli si nervovú citlivosť na časté búrky.

Väčšina týchto informácií prenikla za múry kaštieľa spolu s Janom Martensom, ktorý sa z akéhosi nepokoja pridal ku koloniálnemu vojsku, hneď čo na Búrnicu dorazila zvesť o záveroch kongresu v Albany.¹² Bol to prvý z Gerritových potomkov, ktorý sa vydal do sveta; a keď sa v roku 1760 po šiestich rokoch na vojne vrátil, jeho otec, strýkovia aj bratia naňho zanevreli a mali ho za vyvrheľa, hoci mal rovnaké martensovské oči ako oni. Stratil ich výstredné správanie a predsudky, dokonca ani miestne búrky ho už neuvádzali do takého vytrženia ako predtým. Naopak, jeho okolie ho začalo deprimovať a často písal svojmu priateľovi v Albany, že plánuje opustiť otcovský dom.

Na jar 1763 Jonathan Gifford, onen priateľ Jana Martensa z Albany, dostal obavy kvôli absencii nových správ od svojho korešpondenta, obzvlášť pretože ten sa mu v poslednom liste zdôveril o rastúcom napätí v dome Martensovcov. Odhodlal sa teda navštíviť Jana osobne a vycestoval na koni do hôr. Jeho denník uvádza, že k Búrnici dorazil 20. septembra a kaštieľ našiel v dezolátnom stave. Mrzutí Martensovci so zvláštnymi očami mu lámanou, hrdelnou angličtinou povedali, že Jan je mŕtvy. Tvrdohlavo opakovali, že ho minulú jeseň trafil blesk a teraz leží pochovaný za zanedbanými záhradami. Aj mu ukázali hrob, no na náhrobku nebolo nič napísané. Čosi v správaní rodiny vzbudilo v Giffordovi znechutenie a podozrenie, takže sa o týždeň vrátil s rýľom a krompáčom, aby preskúmal miesto jeho posledného odpočinku. Našiel, čo aj predpokladal — lebku rozbitú surovými údermi —, načo po návrate do Albany otvorene obvinil Martensovcov z vraždy.

Nepodarilo sa dokázať im vinu, no príbeh sa rýchlo rozšíril a odvtedy sa Martensovcom každý vyhýbal. Svet ich ostrakizoval a odľahlý kaštieľ sa začal považovať za prekliaty. Očividne nejako dokázali vyžiť iba z plodov svojich statkov, pretože z ďalekých vrchov bolo zavše vidieť svetlá svedčiace o ich trvajúcej prítomnosti. Videli ich ešte v roku 1810, no ku koncu sa objavovali už iba zriedka.

Kaštieľ a horu medzičasom ovinula pavučina diabolských legiend. Ľudia sa im preto vyhýbali dvakrát tak obozretne a prisúdili im každú poveru, čo poznali z tradícií. Nikto ich nenavštívil až do roku 1816, keď si horali všimli, že svetlá na hore natrvalo zhasli. Keď ku kaštieľu dorazila prieskumná skupina, našla ho opustený a čiastočne zrútený.

Žiadne kostry sa nenašli, takže sa predpokladalo, že obyvateľstvo skôr opustilo panstvo, než že by ho zastihla náhla smrť. Zdalo sa, že klan sa odsťahoval už pred niekoľkými rokmi, a improvizované chatrče v okolí kaštieľa dokazovali, ako veľmi sa pred svojím odchodom rozrástol. Jeho kultúrna úroveň hlboko upadla, ako potvrdzoval poničený nábytok a rozhádzaný strieborný riad, z ktorého v čase opustenia domu už zjavne nik nejedol. A hoci boli obávaní Martensovci preč, strach zo strašidelného domu pretrval a dokonca zosilnel, keď sa medzi dekadentnými horalmi rozšírili nové, prapodivné príbehy. Stále tam stál, opustený, obávaný a spájaný s pomstychtivým duchom Jana Martensa — a ja som tej noci iba kúsok obďaleč vykopával jeho hrob.

Označil som svoje vlečúce sa kopanie za idiotské, pretože také vskutku boli moje ciele a metódy. Nakoniec sa mi podarilo odkryť rakvu Jana Martensa — už ju pokrýval iba prach a nitrokalit¹³ —, no vo svojej zúrivej snahe exhumovať jeho ducha som iracionálne a nešikovne kopal ešte hlbšie. Boh vie, čo som vlastne chcel nájsť — ja som si iba uvedomoval, že vykopávam hrob muža, ktorého duch sa zakráda nocou.

Nedokážem povedať, do akej monštruóznej hĺbky som sa krompáčom preboril, no nakoniec sa moje nohy prepadli do zeme. Vzhľadom na okolnosti to bola ohromná udalosť: pretože ak sa podo mnou naozaj nachádzal podzemný priestor, tak sa moje šialené teórie strašlivo potvrdili. Pri nehlbokom páde mi zhasol lampáš, no vytiahol som vreckovú baterku a posvietil ňou na steny úzkeho tunela, ktorý sa tiahol vodorovne oboma smermi a jeho konce sa strácali v tme. Bol dosť široký, aby ním prešiel dospelý muž — a hoci nikto príčetný by nešiel ďalej, ja som vo svojej horúčkovitej honbe za číhajúcim besom zabudol na nebezpečenstvo, rozum i všadeprítomnú špinu. Zvolil som si stranu smerom k domu a začal sa odhodlane boriť úzkym brlohom, slepo a rýchlo sa ženúc napred, a iba občas som pred sebou zažal baterku.

Akými slovami sa dá opísať pohľad na muža strateného v nekonečných hlbinách zeme? Habká, hrabe, skuvíňa; šialene a kŕčovito tápe ponorený v odvekej čiernote a nemyslí na čas, opatrnosť, smer ani konkrétny cieľ. Bolo v tom čosi zvrátené, no konal som práve takto. Šiel som tak dlho, až sa mi môj život zdal ako vzdialená spomienka, a bol som skôr ako krt či červ noriaci sa temným podzemím. Vskutku iba náhodou som po dlhom blúdení zažal zabudnutú baterku, čo sťa prízrak ožiarila noru s hlinenými, kašovitými stenami, tiahnucu a skrúcajúcu sa do diaľky predo mnou.

Takto som sa boril ešte nejaký čas a vedel som, že baterka sa čoskoro vybije, keď vtom sa chodba predo mnou zlomila ostro nahor. Zdvihol som zrak a zarazil ma pohľad na dva ligotavé, démonické odrazy svetla mojej baterky v nemalej vzdialenosti. Žiarili zlovestným, neomylne známym leskom a vyvolali vo mne nejasné, šialené spomienky. Okamžite som zastal, no otupený mozog zabudol zaveliť na útek. Oči sa blížili a z veci, ktorej patrili, som rozoznal iba pazúr. Ale aký to bol pazúr! Potom sa zhora, vysoko nado mnou, ozval známy, tlmený úder. Bol to divoký hrom tejto hory, vybičovaný do hysterickej zlosti — asi som sa medzičasom vyšplhal nahor, pretože zemský povrch sa tu zdal byť už blízko. Keď zadunel tlmený hrom, tie oči ma prebodli s beštiálnou zlovôľou.

Ďakujem Bohu, že som nevedel, čomu čelím, inak by som na mieste zomrel. Zachránil ma však ten istý hrom, ktorý to privolal, pretože na oblohe tam vonku sa zablysol jeden z tých bleskov, ktorých stopy som si už tu a tam všimol v podobe jaziev v zemi a fulguritov najrôznejších veľkostí. S kyklopským hnevom rozorval pôdu nad tou prekliatou jamou, oslepil ma a ohlušil, no vedomie som nestratil.

Rozbehol som sa a bezmocne som tápal a zmietal sa v chaose zosúvajúcej sa pôdy, kým som si neuvedomil, že mi na tvár padá dážď, a zistil som, že som vyšiel na povrch na známom mieste — príkrom holom svahu na juhozápadnej strane hory. Opakované blýskanie odhaľovalo zosunutú zem a zvyšky zvláštneho nízkeho pahorku, čo sa dvíhal nad zalesneným úbočím. Nikde som však nenachádzal východ, ktorým som opustil podzemné priestory. Môj mozog bol práve tak rozrušený ako samotná zem a sotva som si uvedomoval, čím som si práve prešiel — a vtedy sa po južnom obzore rozliala podivná červená žiara.

Keď mi starousadlíci o dva dni povedali, čo bola tá červená žiara v skutočnosti zač, zdesil som sa viac než v ktoromkoľvek okamihu svojho blúdenia podzemím, dokonca viac než z tých obludných očí a pazúra — pretože som sa zhrozil ohavných záverov, ktoré z toho všetkého vyplývali. Po hrome, čo ma vyslobodil z podzemia, totiž v osade vzdialenej asi dvadsať míľ nasledovali orgie strachu, pretože bezmenná vec sa tam vrhla z vysokého stromu na vetchú strechu jednej z chatrčí. Spáchala tam strašný zločin, no horali stihli chatrč zapáliť skôr, než z nej unikla. Potom sa pôda zosunula a zavalila tú vec s podivným pazúrom a očami.

Koniec ukážky