Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Do Ameriky

Daniel Šustek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zuzana Babjaková, Simona Reseková, Alena Kopányiová, Erik Bartoš, Alžbeta Malovcová, Martina Kališová, Daniel Winter, Lucia Kancírová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0016-2

Pôvodná publikácia

Daniel Šustek. Potulky svetom. Osveta. Martin 1957. 245 s. Ing. Štefan Veselý napísal úvod. Dr. František Oktavec, šéfredaktor. Jozef Kunik, technický redaktor. Gustáv Longauer, jazykový redaktor.

Bibliografické poznámky

Do Ameriky

„… avšak nepokojná krv ťahala Šusteka ďalej do sveta. Keď už mal pohromade 350 zlatých, začal uvažovať, kam odísť. Lákala ho Austrália i Amerika. Rozhodol sa však pre Ameriku, najmä keď na túto cestu našiel i spoločníka v osobe priateľa Karola Hermanna, Prusa z Koblenzu, tak isto stolára.

A tak 8. novembra 1872 opúšťajú obaja priatelia Bejrut. V Alexandrii prestupujú po šesťdennom čakaní na anglickú loď Thebes, ktorá ich 6. decembra doviezla do anglického prístavu Liverpool. Za týždeň, čo tu čakali na loď do New Yorku, Šustek chodil po meste s otvorenými očami. Všíma si obrovské protiklady medzi životom boháčov a prístavných robotníkov; nazrie do chudobných domov i vykričaných krčiem, aby „na vlastné oči poznal život proletariátu“, ako píše. A tento život liverpoolských robotníkov, najmä jeho najväčšiu neresť opilstvo, opisuje Šustek až s otriasajúcou pravdivosťou.

Tu čitateľovi zas chýba hlbšie objasnenie príčin, prečo liverpoolskí robotníci takto žili. V čase, keď už boj robotníckej triedy proti vykorisťujúcemu veľkokapitálu nadobúdal konkrétne formy, Šustek ešte nedospel k triednemu chápaniu tohto boja a viac pozornosti venuje jeho neblahým sprievodným znakom než skutočným príčinám, z ktorých pochádza bieda pracujúceho ľudu.

Ráno 12. decembra 1872 nastúpil konečne Šustek i s priateľom Hermannom, ktorý mu už musel vypomôcť peniazmi, na loď City of New York a 29. decembra po osemnásť dennej búrlivej plavbe pristáli v New Yorku.

Keď dnes čítame, ako sa v druhej polovici minulého storočia cestovalo do Ameriky, ani sa nám to nechce veriť. Veď cesta cez Atlantický oceán trvala temer tri týždne! A pohodlie na lodi? Pre tých, čo si nemohli zaplatiť osobitnú kajutu, musela stačiť obyčajná priča v spoločnej miestnosti, kde sa tiesnilo až dvadsať ľudí. Stravovanie? Čakanie vo fronte s miskou v ruke. Koľkotisíc našich vysťahovalcov dostalo sa takto do Nového sveta! Ale to by nebolo bývalo to najneznesiteľnejšie; oveľa horšia bola niekoľkodenná strašlivá búrka uprostred oceána, keď každý z cestujúcich čakal už-už svoj koniec. Hoci sa vraví, že každé slovo je prislabé na to, aby vyjadrilo besnenie rozzúreného morského živlu, predsa Šustek opísal prežitú búrku na mori tak živo a strhujúco, že by to lepšie dokázal len málokto.

Prvé dni na pôde Ameriky sú pre Daniela Šusteka plné novôt. So záujmom sleduje ľudí a veci, s ktorými sa prvý raz stretáva. Tu však už nie je slobodným vandrovným remeselníkom, lež jedným z tisícov vysťahovalcov, ktorých Amerika bez veľkého výberu hlce. Prechádza cez „Dom vysťahovalcov“ a poberá sa ďalej na západ do Chicaga, kde podľa informácií agentov sú lepšie výhľady na prácu než v New Yorku.

Celú cestu z Bejrutu až do New Yorku, svoje prvé dojmy z tohto mesta, ako aj cestu v treskúcej zime vo vysťahovaleckom vlaku do Chicaga, ďalej prvé časy v tomto meste, kde až po trudných ôsmich týždňoch našiel prácu, opisuje Šustek v črtách, ktoré opäť pod názvom „Z remeselníckej cesty do Ameriky“ uverejňoval na pokračovanie Lichard vo svojom Obzore v rokoch 1874 a 1875.“

Štefan Veselý

Plavba z Bejrutu na ostrov Malta

V Bejrute som žil niečo vyše poldruha roka. Usilovne som vykonával svoje stolárske remeslo a môžem povedať, že môj zárobok mi zabezpečil i keď nie skvostný život, ale veľmi pohodlný. Po zaokrytí všetkých výdavkov, ako za šatstvo, byt a stravu, akú si vyžaduje usilovná telesná práca, zhospodáril som si ešte 350 zlatých. S týmto kapitálom vo vrecku som si zaumienil poobzerať si ešte kus sveta, najmä Nový svet — Ameriku. Tým by sa splnili moje dávne túžby!

Dňa 8. novembra 1872 vkročil som na palubu veľkej rakúskej lode Minerva aj s priateľom Karolom Hermannom, Prusom z porýnskeho mesta Koblenz. Odchádzali sme z doterajšieho nášho bydliska Bejrutu najsamprv do Afriky.

Keď sme si za 20 frankov (asi 8 zlatých) vymenili lodné lístky, hľadeli sme sa zoznámiť s niektorými spolucestujúcimi. Boli to zväčša Arabi, potom Európania rozličných národností a niekoľko aziatských kresťanov. O desiatej ráno vytiahli námorníci kotvy. Zbohom, Ázia! Loď zamierila juhovýchodným smerom do Afriky. Na tejto plavbe, ktorá trvala dva dni a dve noci neprihodilo sa nič zvláštneho a dňa 10. novembra o jedenástej predpoludním stála už Minerva zakotvená pred egyptským mestom Alexandriou. Dali sme sa hneď previezť na šajkách do mesta, kde sme sa dozvedeli naozaj nepríjemnú novinu: najbližšia anglická loď mala odplávať iba o 6 dní, a za celý ten čas budeme musieť tu čakať. Pri náramnej drahote v tomto meste pôsobilo to nemilo i na naše vrecká. V samom meste sa od čias mojej prvej návštevy nič nezmenilo; bolo tu len veľmi teplo. Ešte teraz po Martine bolo tu v tieni 28 °R.[1]

Po našom netrpezlivom čakaní dohotovila ohromná anglická loď Thebes dňa 16. novembra svoje prípravy na plavbu do mesta Liverpool. Okrem veľkých zásob kávy, hrozienok, fíg a všakového korenia naložili na túto loď 28 000 centov surovej bavlny. Z tohto každý ľahko pochopí, aké velikánske škody utrpia kupci, keď takýto parník na mori stroskoce. A ktože by ocenil pri tomto nešťastí ľudské životy ktoré padnú za obeť?

Asi o tretej popoludní dali sme sa s mojím spolucestujúcim zaviezť aj s kuframi na šajke z mesta na loď Thebes. Za prevezenie k lodi sme zjednali na jeden a pol franku; sotva sme však boli asi na 50 krokov od brehu, začali naši polomurínski plavci vystrájať také isté fígle, aké som už poznal. Začali odrazu žiadať 10 frankov.

„Mne sa vidí,“ hovorím priateľovi, „že tí šarvanci chcú odo mňa na rozchodnú niečo dostať.“

„Prosím ťa, len sa nedávaj do bitky,“ odvetí úzkostlivo Karol. Ja som však po arabsky skríkol:

„Veslujte nazad!“

Obrátili bez odporu šajku, a veslujúc k brehu, začali spúšťať najprv na osem, šesť, štyri, až na tri franky.

Dôjduc ku brehu, pekne-rúče zastali a nechceli nás pustiť ani von, ani zaviezť k lodi. Aby sme tak túžobne očakávaný odchod nepremeškali, hodil som týmto dráčom ešte jeden a pol franka a rozkázal som veslovať k anglickej lodi. Poslúchli. Dali sa mlčky do práce a viezli nás opätovne k lodi. Niekoľko siah od lode znova zastavili a žiadali ešte tri franky. Na túto bezočivosť začalo už vrieť vo mne; pochytil som svoju vandrovskú palicu, aby som chlapíkov priučil európskemu poriadku. Ale môj pokojamilovný spolucestovateľ sa postavil medzi mňa a veslárov, chytil mi za hlavného volania: „Schlage nicht, schlage nicht!“ (Nebi, nebi!) moju rozohnanú ruku a hodil im ešte pol franku na dno šajky. Keď títo roztrhaní šarvanci videli, že veru okrem „drevenej masti na chrbát“ nedostanú nič, dopravili nás bez odkladu k lodi. Sotva sme boli na palube, dovážali sa ďalší cestujúci na šajkách a všetkým sa tak isto vodilo ako nám; prievozníci aj od nich pýtali desaťnásobok dojednanej sumy. Na jednej šajke sedelo niekoľko anglických inžinierov, vracajúcich sa z Afriky domov. Polomurínski šarvanci začali s nimi neďaleko lode takú istú komédiu ako s nami. Ale jednoducho Angličania spravili s nimi krátky proces. Pochytili trstenice a začali im „merať“ chrbty, a to tak výdatne, že sa to len ozývalo ponad morské vody. Následkom tejto procedúry boli hneď pri lodi, a to aj bez peňažného prídavku.

Keď už bolo na lodi všetko pripravené a cestujúci zhromaždení, dal kapitán o piatej večer signál na odchod. Hneď sa ozval hrmot parostrojov a loď sa pohla západným smerom. A zakrátko, pretože loď mala veľkú rýchlosť a už sa bolo aj zotmelo, stratilo sa nám egyptské pobrežie z očí.

Na lodi Thebes nebolo tretej triedy; preto sme boli prinútení objednať si „panský“ oddiel, a to za cenu 10 funtov šterlingov (sto zlatých) za osobu. A tak veru hodne ubudlo z nášho remeselníckeho vrecka. Za túto cenu sme mali, pravda, celé zaopatrenie. My dvaja sme dostali osobitnú kabínu zariadenú všetkým potrebným nábytkom aj s posteľami. Jedávali sme všetci pri tom istom stole. Strava bola chutná, čistá a hojná, obsluha dobrá. No veď i mala byť za čo, keď človek svoje ťažko vyrobené zlatky musel tak „na funty“ odčítať. Prvá noc plavby prešla pokojne. Ráno 17. novembra videli sme už po pravej strane, veľmi ďaleko, len akoby v hmlách, ostrov Kandiu čiže Krétu. Jej obraz však zakrátko zmizol, ako keby sa bol prepadol do morskej vody, a my sme nevideli nič iné iba more a nebo.

Na Malte

Zrána dňa 20. novembra, teda na štvrtý deň našej plavby z Alexandrie, videli sme zďaleka ostrov Maltu, kde mala naša loď prvý raz pristáť. Hoci parostroje pracovali naplno, cesty len pomaly ubúdalo, takže pri hlavnom meste La Valette sme zastali len asi o tretej popoludní.

Keď sme zastali v prístave, oznámil kapitán cestujúcim, že loď odchádza ďalej o dvanástej v noci, aby sa každý, kto opustí loď, mohol podľa toho zariadiť. Aby sme si teda mohli poobzerať aspoň hlavné mesto tejto pamätnej anglickej dŕžavy, sadli sme si na šajku a dali sme sa previezť do mesta. Keď sme vystúpili na pobrežie, pýtame sa šajkára, čo sme dlžni. On nám úctive odpovedá: „Jeden šilling“ (50 granciarov). Keď sme mu zaplatili, poďakoval sa s poklonou: „Grazie.“ Aký to rozdiel medzi Afrikou a Európou, avšak najmä medzi egyptskými dráčmi v prístave Alexandria a týmto človekom!

V meste sme ihneď našli po európsky slušne oblečeného človeka, ktorý nás povodil po meste a poukazoval nám jeho pamätnosti. Ostrov Malta a tri menšie ostrovy, ktoré k nemu prislúchajú, ležia asi uprostred medzi Sicíliou a africkým pobrežím. Ostrovy zaujímajú plochu niečo vyše 6 štvorcových míľ a majú do 140 000 obyvateľov. Celý hlavný ostrov, ako i ostrovy ostatné, je veľmi skalnatý, takže skoro všetky hradby hlavného mesta sú vtesané do kameňa. Orná pôda je síce plytká, ale v tomto požehnanom podnebí, kde v našom slova zmysle nebýva zima, je veľmi úrodná. Pomaranče a citróny vraj nikde nie sú také dobré ako tu na tomto ostrove. Nižšie po dedinách bývajúce obyvateľstvo je akousi zmiešaninou rozličných národov a hovorí pokazenou arabčinou. V hlavnom meste má prevahu jazyk taliansky. Od prvej tretiny 16. storočia držal ostrov Maltu povestný rád johanitov, zriadený na ochranu kresťanstva proti Turkom. Johaniti sa vtedy podľa svojho bydliska volali aj maltézskymi rytiermi. Veľmajster tohoto rádu Ján La Valetta založil a opevnil terajšie hlavné mesto ostrova. Koncom minulého storočia opanoval Maltu na povestnej výprave do Egypta Bonaparte. Ale už roku 1800 ju dobyli Angličania a držia ju do dneška ako hlavný oporný bod svojho loďstva v Stredozemnom mori. Mesto La Valetta s jeho dvoma veľkými prístavmi opevnili takými hradbami, že sa považuje za nedobytné.

La Valetta nepatrí síce medzi veľké mestá, ale je veľmi krásne stavané: ulice široké, rovnobežné a také povymetané ako skvostná dvorana pripravená pre tanec. Keďže sa mesto rozkladá na vŕšku, do niektorých ulíc sa vystupuje širokými kamennými schodmi. Mnohé domy sú ozdobené z kameňa vytesanými podobizňami svätých. Kostolov a krásnych palácov je tu mnoho. Počet stálych obyvateľov presahuje niečo vyše 50 000. Pretože sem prichádza a odchádza mnoho lodí zo všetkých krajín sveta, v meste je veľmi živo. Náš cicerone ukázal nám najsamprv chrám sv. Jána (San Giovanni). Povala je veľmi pevne sklepená a vkusne maľovaná; keď sme tu boli, maliari práve obnovovali niektoré obrazy. Vnútorné steny sú všade zdobené kamennými rezbárskymi prácami, takže kus hladkého múru ani nevidno. Všetky tieto ozdoby sú čisto vyleštené, asi ako vo veľkolepej ostrihomskej bazilike, ktorú mal azda mnohý z rodákov možnosť vidieť. Dlážka je z krásnej mozaiky a pod každým z 550 obrazov, ktorými je vyložená, leží jeden z mníchov johanitov. Na štíte kostola sú hodiny, ktoré okrem hodín ukazujú dni i mesiace cez celý rok.

Zatým sme si prezreli prednejšie svetské verejné budovy. Prvé miesto zaujíma staroveký krásny palác, v ktorom prebývali veľmajstri — hlavní správcovia rádu johanitov; teraz v ňom sídli anglický guvernér a sú tu umiestené najvyššie úrady. Medzi popredné budovy patrí univerzita a divadlo; krásne súkromné paláce sú zväčša v rukách zámožných talianskych rodín.

Ako tak hore-dolu chodíme a pasieme oči, prichádza nám v ústrety pol pluku anglickej pechoty, ktorému na čele išla pekná vojenská hudba. Zapôsobila na nás tým príjemnejšie, že sme už dávno nepočuli poriadnu hudbu; všade sme museli počúvať len arabskú kapelu za sprievodu veľkého bubna. Vojaci boli hodní chlapi a tak čisto oblečení, akoby bol každý z nich dnes dostal novú rovnošatu. Kabáty mali jasnočervené, nohavice tmavozelené a cez prsia nakríž biele remene. Niektorí z nich mali iste vyššiu hodnosť, lebo boli opásaní aj bielym pásom.

Návšteva Valencie

Po meste La Valette chodili sme do zunovania dlho do noci, až kým nám bolo treba poberať sa na loď. Kázali sme teda nášmu sprievodcovi, aby nás zaviedol k prístavu. Keď sme už boli na brehu pri lodi Thebes, pýtam sa ho, čo sme mu dlžni. Žiadal jeden šiling. Ten si veru statočne zaslúžil, pomyslel som si, a podal som mu žiadaný peniaz. Vzal si ho s hlbokou poklonou a so svojím „grazie“ úctivo sa odporúčal a odišiel. Náš šejkár nás ešte stále čakal na brehu a čosi-kamsi nás previedol na loď. Keď sme si v našej izbičke najlepšie začali „odfukovať“, strhol sa na lodi krik a lomoz, ktorý nás vystrašil z prvého spánku. Čo je to reku za krik? Nič! Práve odbilo 12 hodín a naša loď sa pohýnala ďalej, čo býva, pravda, spojené so všakovým hrmotom a krikom plavcov.

Ráno sme videli na ľavej strane ostrov Pantelleriu a na pravej strane, ale len veľmi ďaleko, vrchy ostrova Sicílie. Prišlo mi tu na um, že teraz som asi najbližšie k mojej drahej vlasti, pravda, ešte vždy vzdialený vyše 200 míľ.

Dňa 24. novembra o ôsmej ráno sme pristáli pri španielskom brehu pri obci Grao, kde je prístav pre susedné prímorské mesto Valenciu. Dali sme sa teda previezť na šajke do dediny a tu sa nám začalo vodiť hneď tak po „španielsky“, keďže sme nerozumeli ani slova z tej reči. Na brehu stálo mnoho nájomných kočov, ktoré mali iba dve veľké kolesá a zvrchu boli pokryté remeňom. Keď sme si obzreli ich dosť peknú robotu, už nám majitelia začali privolávať, ale čo, povedať nemôžem, lebo z celého toho rapotania rozumel som iba jedno slovo: Valencia. Tušili sme, že nás chcú zaviezť do mesta; lež nešli sme s nimi, lebo nám bolo treba sporiť. Vedeli sme, že mesto je blízko, a pred nami bol utešený kraj ešte v plnej čerstvej zeleni; môžeme sa teda prejsť pešky po brehu Španielska.

Dedina Grao je roztratená po krásnej doline, obklopenej vysokými vrchmi, ktorých temená boli už čiastočne pokryté snehom; okolo nás však bolo všade bujné rastlinstvo. Domy tejto dedinky sú stavané veľmi jednoducho a skoro napospol pokryté slamou; štíty majú zdobené dvoma až štyrmi krížikmi, ktoré vidno už zďaleka. Ľudia sú tu tiež veľmi skromne oblečení: jednoduché galoty, na pleciach koberec miesto kepeňa. Na hlave dlhá čiapka, zakončená ako cukrový klobúk; keď si ju dá chlap na hlavu, ovisne mu koniec a opála sa sem i ta. Na nohách miesto obuvi majú len podošvu s opätkom; vpredu má podošva malý remenný miešok, do ktorého sa môžu ukryť prsty. Celá „obuv“ sa priväzuje o nohu šnúrami. Z toho vidno, že veru táto obuv, horšia od krpcov nášho ľudu, nie je do blata; je iba pre také požehnané podnebie, ako má okolie Valencie.

Keď sme tak kráčali už asi hodinu po utešenej doline, došli sme do mesta Valencia, v ktorom je hlavná správa pre kraje Murcia a Valencia. Mesto leží pri rieke Guadalaviar, na krásnej a takej úrodnej rovine, že celé okolie sa nazýva záhradou Valencie. Naproti tomu však vnútro mesta s úzkymi, krátkymi a krivými ulicami pôsobí na pocestného nepríjemne. Spomedzi početných kostolov zasluhuje si zmienku arcibiskupská katedrála, ktorej hlavný oltár vzbudzuje všeobecný obdiv; sú na ňom ozdoby z masívneho striebra. Okrem rozličných vyšších škôl má Valencia i univerzitu, ktorá medzi ostatnými univerzitami Španielska požíva najväčšiu vážnosť a má najväčší počet poslucháčov. Spomedzi verejných ústavov je pozoruhodná aj budova banky, vystavaná v gotickom slohu, ktorá je známa v meste aj po celom okolí pod menom Lonja. Priestrannejšie námestia majú stromoradia z citrónových a pomarančových stromov. Veľké sady vzácnych stromov sú všade okolo mesta a ich vychýrené ovocie sa vyváža najmä do Anglicka. Aj náš parník Thebes zastal tu preto, aby vzal na palubu veľké zásoby pomarančov.

Počet obyvateľstva presahuje číslo 100 000. Tunajší obyvatelia sú z celého Španielska v priemysle najpokročilejší; presvedčili sme sa o tom pri prechádzke po meste. Videli sme na vlastné oči, a to nielen na námestiach a po šiatroch, ale i v sklepoch a dielňach, ako ženské svojim mužom obratne pomáhali, ba niektoré samy viedli celý obchod a vykonávali všetku prácu. Ba i pri robote, ktorá inde je určená výlučne pre mužské ruky, pomáhali veľmi obratne. Tak v plechárskej dielni žena vyklepávala kladivom rozličné formy na koláče a torty, až milá vec; inde šila topánky, len jej tak hvižďalo pod rukami; iná zas pristrihovala a zošívala nohavice a kabáty atď. Ba videli sme ženské, ako v jatkách sekali mäso a v stolárskej dielni tak šikovne hobľovali, že hobliny len tak lietali v povetrí. Všetky tieto práce konali tieto ženy s istou eleganciou, akoby ich táto práca vôbec nenamáhala.

A tu sa mi zavdáva príležitosť pošepnúť našim švárnym čitateľkám niečo o vychýrenej kráse španielskych žien, o ktorej cestujúci píšu najmä z Valencie. Ako „slobodný“ venoval som zvláštnu pozornosť Španielkam, aby som vlastnú skúsenosť porovnal s opismi iných cestovateľov. Nemôžem síce tajiť, že ma u mnohých žien, a to rozličných stavov, prekvapila ich príjemná tvár a pekný vzrast, najmä však čierne oči; predsa však nie som toho názoru, že by Španielky mali na krásu nejaké zvláštne privilégium. Na svojich dlhých cestách medzi vzdelanými i polodivými národmi našiel som všade medzi bielymi obyvateľmi viac-menej krásne postavy a tváre. Pravda, telesná čistota hrá veľkú úlohu pri tom, aby tento prirodzený dar mohol sa čo najvýraznejšie uplatniť. Okrem elegantnosti v pohyboch našiel som u týchto žien aj inú veľmi krásnu vlastnosť, a to pracovitosť, ktorá nejednu peknú tváričku môže zatieniť, najmä ak všetko posudzuje rozumný šuhaj. Želal by som si, aby i naše drahé rodáčky cenili a pestovali zvlášte túto stránku ženskej krásy.