Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Martin Kretter, Katarína Korenčíková

Obálka: © Martin Kretter

Vydavateľ e-knihy: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-195-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-196-9

Úvod

Táto kniha je zozbieraním našich zážitkov a skúseností na ceste z Nového Zélandu cez Austráliu a Áziu až na Slovensko. Nachádzajú sa v nej aj fakty, ktoré sme vyčítali z internetu alebo z turistických príručiek, ale predovšetkým sa chceme podeliť o naše pocity, dojmy a opis toho, čo sme videli a zažili. Nehľadajte v nej žiadne vysoko umelecké literárne dielo. Písali sme ju zo zápiskov, ktoré sme si počas cesty poctivo robili, a z toho, čo sme si zapamätali. Niektoré udalosti sa časom vytratia z pamäti, iné v nej zostanú navždy. V tejto knižke je väčšina z nich zachytená, hlavne pre nás a snáď aj pre budúce generácie. Tie možno získajú nové zážitky a poznatky z cestovania, ktoré budú odlišné od tých našich, pretože čas a technický pokrok mení a pretvára všetko, aj krajiny, ktorými sme cestovali.

Dúfame, že kniha poslúži a posmelí každého, kto plánuje podobnú cestu cez tieto končiny sveta. Môže sa poučiť z našich chýb alebo si vybrať z toho, čo sa nám páčilo. Samozrejme, že každému sa môže páčiť niečo iné a v rovnakých situáciách a miestach, v akých sme boli my, môže mať úplné iné pocity alebo zážitky.

Záver knihy tvorí súhrn našej cesty v číslach, v ktorom možno nájdete aj zopár zaujímavých a užitočných informácií, ako napríklad koľko stojí vstupné na jednotlivé atrakcie, koľko stojí ubytovanie, potraviny, autobus, vlak, ako a kde vybaviť víza, aké sú vzdialenosti medzi jednotlivými mestami a podobne.

Kniha je písaná chronologicky a je rozdelená do štyroch kapitol, ktoré predstavujú štyri hlavné úseky našej cesty. 1. Nový Zéland, 2. Austrália, 3. Juhovýchodná Ázia, 4. Južná a západná Ázia. V každej kapitole sa nachádzajú kratšie či dlhšie príbehy súvisiace s určitým miestom alebo udalosťou.

Všetkým, ktorým sa táto knižka dostane do rúk a ponoria sa do jej riadkov, aktívnym cestovateľom, ale aj tým, ktorí radi cestujú iba prostredníctvom kníh, prajeme príjemné a oddychové čítanie.

Martin a Katka

Túžba po dobrodružstve

Začínam svoju prvú veľkú cestu. Blíži sa 30. marec 2008. Samozrejme, že cesta sa nezačína nastúpením do lietadla, začína sa už skôr, pretože je ešte množstvo vecí, ktoré treba pripraviť. Ja, ako pomerne cestovateľský nováčik, chcem mať všetko tip-top. Hľadám, behám, surfujem, kde kúpiť najlepší vak, termoprádlo, švajčiarsky nožík a podobné vecičky potrebné na trojmesačné putovanie svetom. Samozrejme, že ma môj optimizmus pri cenovkách zavesených v obchode rýchlo prechádza. Má to byť predsa nízkonákladová cesta. Nechávam sa presvedčiť skúsenejším cestovateľom a ideme kupovať vak v akcii. Vraj mi stačí 45-litrový. Keď uvidím veľkosť vaku, pomyslím si, že taký nosím na kúpalisko a nie na trojmesačnú cestu. Ale nenechám sa odradiť. Môj dobrý kamarát mi dal múdru knižku s názvom: Ako prežiť v extrémnych podmienkach. To bude asi tým, že je vojak. Trošku som z nej aj prečítala. Dozvedela som sa, ako chytať dažďovú vodu, ako ju filtrovať, ktoré bobule jesť a ktoré nie, a našla sa tam informácia i o ruksaku. Vraj má mať maximálne tretinu mojej váhy. Pri mojich 42 kilách, si toho teda na tie tri mesiace veľa nezoberiem. Aspoň, že moje veci sú malé a tým pádom aj skladné. Kupujem si teda malý batôžtek, pretože viem, že môjmu spolucestovateľovi Martinovi som nanútila 65-litrový a tam sa predsa musí nájsť miesto aj na veci, ktoré nevmestím do toho môjho. Martin si z toho veľkú hlavu nerobí. Veď už prežil trojmesačnú cestu naprieč Južnou Amerikou len s dvomi igelitkami. Človek musí rátať na cestách so všetkým, i s tým, že všetky ťažko nakúpené, zbalené veci vám na druhý deň ukradnú. To sa stalo i Martinovi. Dôležité je nenechať sa odradiť. Veď vydať sa na cestu chce niekedy pevnú vôľu, odhodlanie a hlavne odvahu spraviť prvý krok. Ja som sa rozhodovala dlhšie. Martin vždy vedel, že túto cestu absolvuje, bol to jeho veľký sen. Aj ja som mala vždy veľké cestovateľské sny, ale na rozdiel od neho som nemala odvahu si ich splniť. Aj teraz ma osud skúšal. Rozhodla som sa prelomiť hranicu snov a vydať sa vpred k ich splneniu. Tentokrát vyhrala túžba po dobrodružstve. Konečne som bola trochu nezodpovedná.

Blížil sa deň odletu a ja som sa snažila narvať všetky svoje pripravené veci do batoha. Bol to boj. Samozrejme, nemohla chýbať kozmetika, taštička prvej pomoci, neuveriteľné množstvo prádla, oblečenia a talizmanov. Nechýbali sväté obrázky, malá zelená žabka od krstniatka, patričky od krstnej mamy a ešte množstvo drobností. A malý plyšový mýval. Jednoducho pobaliť všetky moje dôležité veci do batoha nebolo jednoduché. Po vyhratom boji som sa s ním poprechádzala po dome, či je v ňom všetko utrasené, ako má. Naložila som veci do auta a naši ma odviezli k Martinovi. Rozlúčili sme sa a mamina mi dala krížik na čelo. To robí vždy, keď mám pred sebou niečo nové, dôležité, alebo niekedy len tak. Absolvovala som s ním cesty, skúšky, štátnice a mnoho iných vecí.

Martin mal už pre mňa pripravené ďalšie veci, ktoré som akože mala napratať do môjho batoha. Také maličkosti ako spacák a karimatku. Samozrejme, že mi spravil inventúru batoha, povyhadzoval „vraj“ nepotrebné veci. Ja som si aj tak potajomky nejaké vrátila späť. Martinovo balenie bolo veľmi rýchle. Rifle, košeľa, tričko, jeden sveter, pár slipov, životne dôležitá slivovica, spacák, stan a ide sa na cestu...

To som vtedy ešte netušila, ako dobre robí.

Skoro ráno nás budilo zvonenie budíka. Stará známa cesta do Viedne na letisko. A už dostáva naša cesta skutočne reálne kontúry. Lúčime sa s rodnou hrudou a ideme vpred do neznáma. Na krku nám obom visia kapsičky s dokladmi, ešte sú zatiaľ pekné, čisté a voňavé. Je to tá najdôležitejšia vec, ktorú máme so sebou, samozrejme, okrem toho, že máme jeden druhého. V nich sa skrývajú vstupenky naspäť domov, peniaze, kreditky, proste náš malý ekonomický balíček záchrany. Unavení balením, cestou a možno aj očakávaním, čo nás čaká, zaspíme v lietadle ako bábätká.

Pre mňa sa skutočná cesta začína až momentom, keď sa na ňu vydám. Až keď urobím prvý krok s naloženým ruksakom na chrbte a zavriem za sebou všetky dvere. V tom okamihu už niet návratu. Teraz už musím mať všetko so sebou, všetky veci, hlavne tie najdôležitejšie: pas, peniaze, platobnú kartu, prípadne ďalšie doklady. Vlastne ešte stále sa môžem otočiť a vrátiť, ak si na niečo rýchlo spomeniem, že som to zabudol. Ale ako sa vezieme autom na letisko do Viedne, s každým kilometrom je šanca, že by sme sa ešte stihli otočiť, vrátiť sa a stihli lietadlo, menšia a menšia.

Do okamihu, keď už mám letenku v ruke a začnem si baliť veci na cestu, je to iba snívanie, plánovanie, rozhovory s ľuďmi, zbieranie informácií, pozeranie do mapy, skúmanie, či tadiaľ, kadiaľ by sme chceli ísť, vôbec vedie cesta, čo si tam môžeme pozrieť, či je to bezpečné a podobne. Ďalej čo všetko treba vybaviť, víza, letenku, očkovanie, a samozrejme, koľko to všetko stojí a bude stáť.

Ak niekam chcete vycestovať, nemusíte mať podrobný plán, stačí si vytýčiť dve miesta, odkiaľ kam chcete prejsť a potom sa tadiaľ vydať. Moje cesty boli väčšinou také. Do jedného mesta priletím a mám určitý čas (napr. 2-3 mesiace) na prechod po súši, prípadne po jazerách a riekach, do druhého miesta, odkiaľ odletím domov. Prepravovať sa dá stopom alebo miestnou dopravou. Neoplatí sa chodiť do oblastí, kde je vojna alebo prírodné katastrofy.

Takže možno úplný zárodok cesty vzniká už pri tom snívaní, hoci veľa ľudí pri tom aj ostane a nikdy sa na žiadnu cestu nevydajú. Dôležité je uveriť, že to, o čom snívate, sa skutočne môže stať, a potom je to už iba otázka času, kedy sa to naozaj stane. Inak sa vždy nájde dôvod, prečo sa to nedá. Raz je to nedostatok peňazí, inokedy času alebo je práve prioritou niečo iné.

Väčšinou som chodil na cestu vo dvojici, hoci vo svete stretnete veľa ľudí, ktorí cestujú úplne sami, dokonca aj ženy v pohode prejdú krížom Afriku alebo Áziu. Počas prázdnin na vysokej škole nebol problém nájsť parťáka na cestu, lebo všetci mali voľno a nejaké tie peniaze na skromné cestovanie sa vždy našli. Ale keď človek začne pracovať a nebodaj si založí rodinu, možnosti cestovania sa značne obmedzia. Ale človek, ak skutočne chce niekam ísť a nič mu v tom nebráni, nemôže sa spoliehať a čakať na niekoho, kto s ním pôjde. Ja som bol rozhodnutý ísť na túto dlho vysnívanú cestu aj sám. Nie je to jednoduché rozhodnutie, opustiť prácu, minúť všetky nasporené peniaze a vydať sa napospas osudu do ďalekého neznáma, ale ak sa skutočne chce, tak to ide. Veľa ľudí bolo nadšených, hovorilo mi, že aj oni pôjdu so mnou na tú cestu, ale keď prišlo na lámanie chleba, zrazu z rôznych príčin nemohli. A potom mi niekto, kto celý čas iba počúval moje plány o veľkej ceste, odrazu povie, že pôjde. A skutočne ide.

A v podstate až keď sedím v lietadle a až keď sa lietadlo zdvihne do vzduchu, až vtedy sa pre mňa začína veľká cesta, z ktorej už niet spontánneho rýchleho návratu. Tu zanechám za sebou všetko, čo bolo doteraz, a pozerám iba pred seba, na to, čo nás čaká. Je to zvláštny pocit, ktorý určite mnohí cestovatelia dobre poznajú. Človek sa vydáva do úplného neznáma. Ak necestuje s cestovnou kanceláriou, ktorej delegát ho čaká na príletovom letisku, ocitá sa v adrenalínovej neistote a neurčitosti najbližších dní, hodín, minút. Bude sa musieť spoľahnúť iba na seba, prípadne na partnera a na to málo vecí, čo má so sebou. A bude sa musieť spoľahnúť aj na pevnú vieru, že stretne iba dobrých ľudí, ktorí mu pomôžu, a že nad ním bude držať ochrannú ruku vyššia vesmírna sila alebo Pán Boh. Ak si teraz spomeniete, že ste niečo zabudli, zabudnite na to, zaobídete sa aj bez toho alebo si to nejako zadovážite.

Môj veľký sen bol cestovať úplne bez batožiny a raz sa mi zhodou okolností aj splnil. Po prílete na letisko do Venezuely, neďaleko hlavného mesta Caracas, nás prepadla skupinka puberťákov s pištoľmi v ruke a „odľahčila“ ma o môj veľký batoh. Akcia prebehla rýchlo a hladko. Pretože bol krásny slnečný deň a na druhej strane cesty bolo veľa ľudí, chlapci nemali čas na naše ďalšie a dôkladnejšie „odľahčovanie“. Zostal mi iba pas, peniaze, letenka a foťák, ktorý som mal vo vrecku. Čo viac potrebujete? Nasledujúce tri mesiace som cestoval iba s igelitkou a vyzeral som ako domáci, ktorý si odbehol na nákup do miestneho obchodíku. Tak som nebol pre nikoho, kto chce profitovať na neznalých turistoch, zaujímavý. Bolo teplo, takže spacák som nepotreboval, a jediné, čo som si hneď kúpil, bola zubná kefka. Postupne som si však musel dokúpiť teplejšie oblečenie a napokon aj ten spacák, pretože na juhu Chile boli noci dosť studené. Cestovať bez batožiny sa dá, akurát miniete viac peňazí, ako ste pôvodne plánovali.

Tentoraz som mal zbalený stredne veľký batoh so všetkým potrebným na kempovanie. Veľa toho skutočne nepotrebujete a veci na oblečenie si kľudne dokúpite neskôr, tie sú všade na svete rovnako drahé ako na Slovensku, alebo aj lacnejšie. Do Austrálie nesmiete priniesť žiadne potraviny ani nič vyrobené z prírodných materiálov, z dreva alebo šúpolia. Strašne sa boja, že sa k nim dostanú škodcovia ukrytí v týchto materiáloch, a prísne to kontrolujú. Ak vás chytia s niečím, čo ste nepriznali v príletovom dotazníku, hrozí vám veľká pokuta. Takže o potraviny na prežitie prvých dní sme mali batohy ľahšie.

Hurá na cestu!

Kapitola 1.
Prelet do Austrálie, Taipei a Sydney

Let do Sydney

Najlacnejšia spiatočná letenka z Viedne do Sydney, akú sme zohnali, bola s China Airlines.

Let bol veľmi príjemný a bol rozdelený na tri časti. Prvá časť trvala päť a pol hodiny a posunula nás o 4300 kilometrov na juhovýchod a o dve hodiny dopredu oproti Slovensku.

Pristáli sme na letisku v Abú Dhabi, v hlavnom meste Spojených arabských emirátov. Už pri prílete sme videli vyprahnutú rovinatú krajinu, samá púšť, pieskové duny, ktoré pretínala asfaltová viacprúdová cesta. Boli sme milo prekvapení, lebo o tomto medzipristátí sme sa dozvedeli až v lietadle. Privoňali sme k prvej exotike Orientu a hneď sa nám začínalo na našej ceste páčiť. Škoda, že sme si nestihli naplánovať aspoň jeden deň na návštevu tejto zaujímavej krajiny.

Na letisku v Abu Dhabi

Potmavší Arabi v pekných uniformách alebo zahalení v dlhých plachtách so šatkou na hlave chodili po klimatizovanom letisku. My sme iba vyzerali von oknom na upravené chodníky, palmy a prechádzali sme sa po obchodíkoch letiska. Obzvlášť nás zaujal obchod s novinami, kde sme na väčšine novín rozumeli iba obrázkom. Ostatné boli pre nás len haky-baky-slučky-čiaročky-bodky. Po uvedomení si, že to v tejto chvíli nerozšifrujeme, sme sa vydali ďalej skúmať letisko. Mali tam špeciálne miestnosti na modlenie, ktoré sú vyznačené na všetkých informačných a smerových tabuliach. Zvedavosť nám nedala a išli sme sa na ne pozrieť. Sú vystlané peknými perzskými kobercami. Ľudia sa musia vonku vyzuť a potom vo vnútri ležia, posedávajú, meditujú alebo aj spia a vychutnávajú si ticho, ktoré tam vládne. Samozrejme, že miestnosti sú dve, oddelené - jedna pre mužov a jedna pre ženy. Sedí tam chlapík, ktorý ako u nás hajzelbaba, dohliada na poriadok. Dokonca aj späť do lietadla nás púšťali oddelene. V jednom rade mužov, v druhom ženy. Nuž čo, prvá skutočná exotika.

Dlho sme sa tam neohriali a už sme leteli smer Taipei na Taiwan. Tento let trval osem hodín a bol rovnako príjemný ako ten predtým. Stále nás hostili dobrým jedlom a naši českí spolusediaci skonštatovali, že jedlo je „lepší jak v závodce“. Posunuli sme sa o ďalších 6 600 kilometrov na východ a o ďalšie štyri hodiny dopredu od Slovenska.

Taiwan

Ráno o šiestej sme pristáli v Taipei. Nasledujúci spoj do Sydney bol až večer o pol jedenástej, takže sme získali celý deň, ktorý sme mohli využiť na prieskum iného sveta, než na aký sme doma zvyknutí.

Asi hodinku sme sa ešte zdržali vybavovaním vstupných formalít. Potrebovali sme najskôr získať vstupné víza. Vyplnili sme potrebné formuláre, nalepili fotky, ktorými sme sa predzásobili ešte doma, a utekali sme to odovzdať do príslušného okienka. Neboli tam rady, nebola tam tlačenica, nebol tam totižto nikto, len my. Museli sme zavolať telefónom, ktorý tam bol na to určený, aby nás prišli vybaviť. Zaplatili sme 74 USD za vízum na tridsať dní. Žiaľ, nemajú žiadne jednodňové alebo tranzitné a hlavne lacnejšie víza. Zamenili sme si tu hneď aj nejaké drobné americké doláre na taiwanské doláre a sadli na bus, ktorý nás doviezol na hlavnú vlakovú stanicu do centra mesta. Cestou, ktorá trvala asi hodinku, sme cez okno autobusu pozerali na ryžové políčka, chudobné štvrte, provizórne sídliská, ale i kopce s bohatou vlhkou zelenou vegetáciou.

Sídliská, ktoré sme míňali, na nás pôsobili pochmúrne a špinavo. Paneláky boli natlačené na seba tak, že si ľudia pozerajú rovno do izieb a podaktorí zdatnejší by možno aj preskočili z okna do okna. Napokon sme sa dostali až k moderným budovám v centre. Počasie nebolo práve najlepšie. Bolo sychravo, zamračené, okolo +10 °C.

Na letisku sme získali turistické brožúrky o meste a mapu. Ako prvé sme išli do chrámu Longshan Temple, postaveného prisťahovalcami z Číny v roku 1738. Bol to pekný drevený chrám s typickou chrámovou strechou, veľkou vyrezávanou vstupnou bránou, a atmosférou ako z dokumentárnych filmov o Himalájach. Práve sa tam konali obrady. Ľudia pálili kadidlá, zapaľovali sviečky, spievali, nahlas sa modlili a obetovávali dary - malé balíčky s jedlom a kvetmi, ktoré kládli na stoly. Pri modlitbách držali a prehadzovali v rukách červené drevené polmesiace, ktoré po skončení modlitby hodili na zem, akoby im mali odpovedať, či sa im ich modlitba splní alebo nie. Boli tam aj typickí mnísi zahalení v oranžových plachtách, kľačiaci v modlitbe pred sochou Budhu. My, ako jediní bieli ľudia, sme sa tam cítili veľmi zvláštne a dobre zároveň. Odrazu sme boli ďaleko od domova, v úplne inej kultúre, na druhom konci sveta. Vládol tam pokoj a čarovná až mystická atmosféra. Spev miestnych veriacich, vôňa starého dreveného chrámu, dymu z kadidiel...

Longshan Temple

Začalo pršať. Presunuli sme sa na neďaleký miestny trh, ktorý sa ťahal v bočných uličkách. Z oboch strán dlhého úzkeho chodníčka boli stánky, hlavne s jedlom. Nad hlavami nám viseli červené lampióny, ktoré dotvárali čaro tohto neobyčajného miesta.

Neboli to len lampióny, ktoré nás uisťovali v tom, že to nie je tržnica ako u nás na Slovensku. Už pri vstupe sa tu šírila „vôňa“ varených sliepok, kačíc a iných dobrôt. Táto vôňa mi predsa len na chvíľu pripomenula domov. Bola to vôňa, ktorá sa šíri našou kuchyňou, keď varíme kosti a kože pre našich domácich miláčikov. Bolo pre mňa neuveriteľné, ako zúžitkujú všetko, čo im príde pod ruku. Vývary z vnútorností s hrubou šedou penou na povrchu ma príliš nelákali, a to už ma chytal hlad. Množstvo vajíčok uvarených na tvrdo alebo namočených v nejakom čudesnom náleve, ktorý ich sfarboval do hneda. Sliepky, kačice, všetko v celku, od pazúrikov na hrabkách až po hrebienok na hlave, zavesené v prievane vôní, čakali na svoju kúpu a službu hladným žalúdkom. Takisto veľa druhov hríbov, byliniek a neidentifikovateľných vecí určených vraj na jedenie. Potreba nakupovať sa u mňa na tomto mieste neprejavila.

Naše ďalšie kroky viedli k Národnému taiwanskému pamätníku demokracie. Ten sa týči na veľkom námestí uprostred pekných záhrad s jazierkami a tropickou vegetáciou. Vnútro budovy tvorí jedna veľká miestnosť, uprostred ktorej sedí bronzová socha Chiang Kai-shek, bývalého prezidenta Čínskej ľudovej republiky. Po druhej svetovej vojne utiekol pred komunistami, rovnako ako veľa pokrokovo zmýšľajúcich Číňanov, na Taiwan, kde sa stal prezidentom a viedol krajinu až do svojej smrti v roku 1975. Počas obdobia studenej vojny bol pre západný svet jediným predstaviteľom „celej Číny“. Kontinentálna komunistická Čína komunikovala jedine so Sovietskym zväzom. Taiwan je síce dodnes súčasťou Číny, ale aj tak sa dlhé roky vyvíjal nezávisle a moderne, podobne ako západné krajiny, ktoré mu na čele s USA poskytovali ekonomickú a vojenskú pomoc. Pamätám sa, že keď som bol malý, veľa výrobkov nieslo nápis „Made in Taiwan“, dnes je to „Made in China“.

Najväčšou a asi najznámejšou atrakciou v Taipei je momentálne najvyššia budova na svete, veža Taipei 101, vysoká 509 metrov. Do tejto výšky sa zarátava aj stožiar, ktorý je na streche a má 60 metrov. Budova bola dokončená v roku 2004 a má, ako už jej názov naznačuje, 101 poschodí nad zemským povrchom. Ďalší svetový rekord drží v najrýchlejších výťahoch, ktoré sa smerom hore pohybujú rýchlosťou viac ako 17 m/s a smerom dole okolo 10 m/s. Ich rýchlosť sme si vyskúšali na vlastnej koži. Zodpovedne môžem povedať, že som si ani nevšimla, že by sa výťah nejako hýbal. Zavreli sa za nami dvere, digitálny monitor nám ukazoval informácie o rýchlosti a míňajúcich sa poschodiach a my sme sa ani nenazdali a vystupovali sme von. Nastupuje sa na piatom poschodí, kde sa kupujú aj lístky. Vyhliadka mesta sa konala na 89. poschodí. Prvých päť poschodí veže tvorí nákupné centrum plné krásne vysvietených a drahých obchodov svetových značiek.

Na vyhliadkovom poschodí sú plagáty, ktoré zachytávajú rôzne fázy výstavby budovy a porovnania s inými naj-vyššími budovami sveta. My sme sa kochali výhľadom na mesto a okolie, ktorý ale siahal iba po naj-bližšiu hmlu a mračná, keďže stále pršalo a bolo sychravo. Vraj keď je pekné počasie, otvoria aj vyhliadkovú terasu, ktorá sa nachádza ešte o dve poschodia vyššie. My sme to šťastie nemali, no i tak sme si tento zážitok dosýta vy-chutnali. Videli sme mesto z vtáčej perspe- ktívy, v suchu a teple, bez námahy. Výhľad z veže bol možný zo všetkých svetových strán, takže sa nám mesto prestrelo v plnej svojej kráse a veľkosti. Pohľad nadol bol ako z lietadla. Autá a motorky sa pohybovali hore-dolu ako malé farebné mravce, ktoré sa snažia uhýbať dažďovým kvapkám. Zhora sa zdal svet zvláštny, trochu smiešny a chaotický. Na záver sme si pasy ozdobili pečiatkou veže 101 a išli sme sa zapojiť do života dolu, uhýbať sa kvapkám.

Veža Taipei 101

Hľadali sme útočisko, kam sa schovať a dať niečo do žalúdkov. Tie už pomaly, ale isto začínali hrať hladné melódie. Schovali sme sa vo veľkom nákupnom centre a zapadli sme v časti „food court“. Obedovalo tam plno ľudí, ktorí zjavne pracujú v okolitých kanceláriách a obchodoch. Martin si dal vraj dobré čínske jedlo, podobné aké si môžte dať u nás v čínskej reštaurácii, ja som to vyriešila jedlom zo supermarketu. Ak máte tendenciu voňať jedlo tak ako ja, v Taiwane zostanete hladní.

Po meste sme sa presúvali metrom, kde nás prekvapila disciplína domácich. Na pohyblivých schodoch stáli pekne v rade vpravo tí, čo sa neponáhľajú alebo sa im nechce chodiť a vľavo rýchly pruh pre uponáhľaných či športovo založených - skoro ako na našich diaľniciach. Nástupištia sú od vlakových koľají oddelené sklenenou stenou, ktorá sa otvára až po príchode vlaku. Na zemi sú nakreslené žlté čiary označujúce, kde majú cestujúci stáť a čakať, aby mohli nastúpiť. Rovnako sú čiary pre vystupujúcich, ktoré ich navádzajú ku schodom a východom. Je zaujímavé sledovať, ako všetci bez najmenšieho zaváhania dodržiavajú toto značenie, vytvárajú organizované rady a vôbec sa netlačia. Metro bolo na veľmi vysokej úrovni, čisté a veľmi pohodlné na rýchle presuny.

Po odchode z podzemia na zemský povrch bolo cítiť usporiadanosť a poriadok aj na cestách. Pre rýchlejšie cestovanie tu veľa ľudí využíva mopedy a motocykle. Tie majú vyčlenené predné miesta pred všetkými semaformi. Motorkári tak prekľučkujú pomedzi autá a ani sa nenazdáte, nahromadí sa ich vpredu riadne množstvo. Len čo zasvieti zelená, rozpŕchnu sa a na rad prídu autá, ktoré pokojne čakajú za nimi.

Keď už sme pri dopravných prostriedkoch, nedá mi nespomenúť cyklistov. V daždi, zabalení v igelitoch, jazdia stále a vôbec sa im nezdá zvláštne, že prší. My sme práve vyšli z metra a schovávali sa pred dažďom. Tam nás zaujalo zvláštne parkovisko pre bicykle. Neboli to naše päťradové stojančeky v meste.

Parkovisko pre bicykle

Dlhá kovová konštrukcia na bicykle nás prekvapila svojou úspornou metódou parkovania bicyklov nad sebou. Martin, samozrejme, skúšal, ako to funguje, ale je to dosť ťažké popísať. Jednoducho sa vrchná konštrukcia zosunie, nahodí sa tam bicykel a šup s ním zase naspäť na prvé poschodie. Zvládla som to aj ja.

Ľudia v Taipei sú veľmi milí, usmievaví, ochotní pomôcť, ak sa ich na niečo spýtate. Skoro každý hovorí aspoň ako-takou angličtinou. V podstate je tam všetko písané dvojjazyčne, čínsky a anglicky, čo nám veľmi uľahčuje orientáciu. Zažil som mestá v Číne, kde bolo všetko označené iba čínskymi znakmi, vrátane času odchodu vlakov. Keďže v Číne ovláda iba málokto angličtinu alebo hocijakú inú reč, orientovať sa tam bola hotová katastrofa. Tu je to úplná pohoda. Ďalšia vec je, že sa domáci na vás nepozerajú ako na cudzincov, žije a pracuje tu veľa bielych Európanov a Američanov, takže nie ste pre nich žiadna atrakcia. Nikto si nás nijako zvlášť nevšímal, možno aj preto, že sme chodili bez veľkých ruksakov.

Zotmelo sa okolo piatej a my sme chceli stihnúť ešte jednu veľkú atrakciu v Taipei – večerné trhy. Tie sa údajne rozbiehajú až neskôr, ale keďže sme museli ísť na letisko, využili sme aspoň to málo času, čo nám zostalo. Zašli sme na trhovisko Shilin. Je to niečo ako naša tržnica pod plechovou strechou. Stánky, stoly, jednoduché reštiky, dokonca aj hracie automaty, pri ktorých už sedeli skalní a kŕmili ich mincami. Bolo tam hlavne oblečenie, potraviny, drobné predmety, potreby do domácnosti a smažené rybky, sliepky, kačice... Ako každý trh v Taipei, aj tento mal svoju „čarovnú“ vôňu, na ktorú sme si za ten jeden deň ešte nestihli zvyknúť. Pobudli sme tam len chvíľku.

Pomaly sme začali hľadať autobus späť na letisko. Po celom dni chodenia sme sa už tešili na zajtrajšie slnečné Sydney.

Sydney

Let do Sydney trval deväť hodín. Posunul nás na južnú pologuľu o ďalších približne 7 300 kilometrov. Oproti Taipei sú plus tri hodiny. Teraz je už časový posun oproti Slovensku plus deväť hodín. Keď my budeme vstávať, naši doma ešte len pôjdu do postele. Pri prelete do Austrálie sa vlastne jeden deň úplne stratí. Získa sa znova pri prelete späť do Európy.

Pristáli sme o pol dvanástej naobed na Kingsford Smith International Airport. Bol skutočne krásny slnečný deň a aj oveľa teplejší ako v Taipei. Austrálčan Edward Kingsford Smith bol prvý letec, ktorý v roku 1928 preletel ponad Pacifik z USA do Austrálie. Uskutočnil veľa objavných letov, takže niet divu, že práve po ňom pomenovali najväčšie letisko v krajine.

Náš prvý pohľad na Sydney

Hneď na letisku sme si kúpili adaptér do elektrickej zástrčky, ktorý je špecifický iba pre Austráliu a Nový Zéland. Na turistických informáciách nás zahrnuli brožúrkami a mapkami mesta a celej Austrálie. Zobrali sme si iba mapu mesta, pretože sme mali v pláne zdržať sa iba tri dni a hneď ísť na Nový Zéland. Kúpili sme si tu aj kartu do mobilu, aby sme mohli byť v kontakte s domovom a v prípade potreby aj na využitie počas cesty. Práve mali akciu. Ak si dobijeme kredit o 30 AUD, pripíšu nám 130 AUD. Minúta hovoru na Slovensko stojí 2 AUD.

Zmoril nás hlad, a keďže sme si žiadne potraviny so sebou nedoviezli, nezostalo nám nič iné, iba zapadnúť do letiskového McDonaldu. Dali sme si sladký hamburger, hranolky a kolu. Takémuto spôsobu stravovania sme sa snažili vyhýbať a využívať ho iba v núdzi.

Potrebovali sme sa dostať do mesta. Zistili sme, že metro normálne stojí 3,80 AUD, ale pretože chceme ísť z letiska, tak stojí 14 AUD na osobu. Trošku okatá vypočítavosť voči turistom. Nuž cestovateľ s nízkym rozpočtom musí niečo vymyslieť.

Druhá alternatíva, síce zdĺhavá, ale o to lacnejšia, je zobrať bus za 4,80 AUD na najbližšiu stanicu metra a prestúpiť na metro za normálnu cenu. My sme sa zaviezli až na konečnú autobusu, takmer do centra, na Bondi Junction. Mysleli sme si, že budeme rovno na slávnej pláži Bondi, ale kdeže, odtiaľ bolo treba ísť ešte hodnú chvíľu ďalším autobusom. My sme mali so sebou batohy, tak sme sa iba pomotali po peknej pešej zóne v okolí. Prezreli sme si pár obchodov, posedeli na lavičke, pozorovali miestnych ľudí, ktorí chodili v kraťasoch a šľapkách. Vládla tam prázdninová pohoda. Sedeli sme na lavičke a všade okolo chodili európski ľudia, okolo európska architektúra, pripadali sme si, akoby sme boli za pekného slnečného dňa v Anglicku. A pritom sme boli na opačnej strane zemegule!

Podvečer sme boli dohodnutí, že sa stretneme u jednej tety, ktorá nám ponúkla, že nás ubytuje. Skontaktovali sme sa cez internet na stránke, kde si ľudia navzájom ponúkajú ubytovanie zadarmo. Bývala asi dvadsať minút metrom od centra mesta. Vystúpili sme na zastávke podľa jej inštrukcií. Rozprestreli sme mapu a kráčali, akoby sme tam boli doma. Prešli sme popri malej staršej továrni mostíkom ponad malý potok, až sme sa dostali do parčíku. Po upravenom úzkom chodníku sme smerovali k bielej ohrade. Už to nemohlo byť ďaleko. Pozerali sme na domy a hľadali podobnosť s tým, čo máme napísané na papieri. Sme tu. Prvýkrát sme si hľadali ubytovanie takýmto spôsobom. Teraz máme zaklopať na dvere niekomu, s kým sme cez net prehodili pár slov. A čo vlastne povieme? A aká bude ona? Čo sa bude diať? Mali sme v hlave mnoho otázok a od odpovedí nás delilo len pár klopnutí na dvere.

Lynne bola veľmi milá, práve boli u nej na návšteve aj dcéra s mužom a ich ročným synom. Dom mali veľký, takže sme dostali vlastnú izbu s balkónom. Večer sme si posedeli a porozprávali sa o našej krásnej domovine. Boli sme u nej prví zo Slovenska, tak boli zvedaví. Zastavila sa tam na chvíľu aj jej mladšia dcéra s priateľom. Oni nám zase porozprávali o ich živote. Ten je v podstate veľmi podobný ako u nás. Práca, rodina, dom, voľný čas a cestovanie. Keď dcéra odchádzala, mala už prichystané tašky s jedlom, hotovým obedom a všetkým, o čo treba rodičov po návšteve odľahčiť. Lynn sa zasmiala, že po návšteve detí sa vždy jej zásoby jedla rapídne znížia. Hovorím, ako doma!

Z fotiek na stenách bolo vidieť, že majú radi prírodu a cestovanie. Lynn s mužom už toho precestovali veľa. Fotky veľkého grizzlyho zo vzdialenosti iba niekoľko metrov a krása kanadskej prírody zdobili ich obývačku a kriesili spomienky na jednu z ich nezvyčajných dovoleniek.

Koniec ukážky