Július Satinský

Chlapci z Dunajskej
Polstoročie

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

© Július Satinský, dedičia, 2002, 2012

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2002, 2012

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Mikina Dimunová, 2012

Cover photo © Martin Šec

Prologue © Kornel Földvári, Tomáš Janovic, Pavel Vilikovský 2002

295. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-8114-139-3

Polstoročie s Bratislavou
Z mojich denníkov

1946

Mal som päť rokov. V bratislavskom Starom Meste bolo plno zbúranísk. Chalani sa mali kde hrať. Celý deň som so staršími kamarátmi zbieral helmy, plynové masky, nábojnice, ktoré tu nechali frontové vojská. „Ideme na zburko,“ povedali sme doma rodičom, a už nás nebolo. Prvé zboreniská vznikli po nálete amerických bombardérov na továreň Apollo. Bomby padali v roku 1943 tak husto, že za obeť padlo ešte aj krásne kúpalisko Lido na druhom brehu Dunaja. Potom šli cez naše mesto ruské kaťuše na Berlín. Z nášho rodinného domu na Blumentálskej ulici zostala len jedna stena. Moji rodičia po skončení poplachu mali namiesto rodinného domu športový kočík, tri zánovné matrace a na nich sedeli dve malé deti – ja s bratom. Z mnohých Bratislavčanov sa stali po skončení vojny bezdomovci. Prežili sme len náhodou. V máji roku 1945, keď som už vnímal svet, sa vojna skončila a zopár týždňov obývala Bratislavu sovietska armáda – cestou na Berlín si urobili zastávku. Bola to veselá, veľmi unavená chasa. Medzi nimi plno šikmookých vojačikov z ďalekých ázijských sovietskych republík. Bývali sme u tety Lenky, ktorej domček nezbombardovali. Aj sovietsky veliteľ dostal izbu v tom dome. Veselý chlapík! Páčil sa mu silný prúd vody v splachovacom záchode. Ráno si vždy vybral z úst umelý chrup a čistil si ho priamo v záchodovej mise. V ďalekej Ázii také vymoženosti nemali! Ale raz pridŕžal zubiská v prúde splachovania tak neopatrne, že mu ich spláchlo. Veľmi sa ho to dotklo. Zľakol sa, že bez zubov stratí v sovietskej armáde autoritu. S mohutným revolverom zn. Mauser vohnal na záchod strýka Andora a nútil ho hľadať chrup...

Ale v roku 1946 to už bola minulosť. Svet dooslavoval koniec vojny. Bratislava – zruinované mesto pod ruinami Hradu – bola pre deti v mojom veku eldorádom. Občas buchla nejaká mína, granát, s ktorými sme sa hrali, občas chytili nejakého slovenského prezidenta a obesili ho. Moji rodičia vlastnili kaviareň v Manderláku a po vojne obnovili prevádzku. Otvárali o tretej v noci! To bol prvý veľký kšeft. Všetci flamendri, speváci, filharmonici, maliari, sochári, spisovatelia vedeli, čo ich na ceste domov z nočných barov „napraví“. O tretej ráno bublali v kaviarni v hrncoch štyri druhy polievok: fazuľová, držková, hovädzia a kapustová. Ožrančiská si prišli na svoje. Keď zmizli na svitaní do svojich brlohov, zastavovali sa v kaviarni tetky, ktoré šli predávať zeleninu na trh. Kávička sladená sacharínom (cukru po vojne nebolo), chlieb s margarínom (masla tiež nebolo), mnohí si prilepšovali raňajky z amerických konzerv Unra, s ktorými kšeftovali po vojne šmelinári... Medzi piatou a siedmou mali rodičia druhý veľký kšeft. Nuž a predpoludním sa zjavili na držiakoch čerstvé noviny: Čas, Pravda (Slovák už nie – Bratislava bola po piatich vojnových rokoch zasa československá) a na kávu chodili páni profesori, podnikatelia, turisti: „sporiadané“ stredné vrstvy. To bol tretí (ale už nie taký veľký) kšeft. Rodičia ma v roku 1946 dali do škôlky na Ferienčíkovej ulici, za starou sladovňou. Škôlka je tam doteraz, na mieste sladovne je teraz megapiváreň U mamuta. Dívam sa na fotografiu zo škôlky z roku 1946. Okolo mňa stoja a sedia škôlkari: terajší rektor Stern, ministerka Tóthová, riaditeľ Opusu, lekári, spisovatelia, policajný náčelník, okresný tajomník strany... ale vtedy sme boli všetci ešte len škôlkari. Žili sme v zbombardovanom meste, hovorili sme po nemecky, maďarsky, slovensky, rodičia podaktorých detí mali slúžky, zamestnancov, rodičia podaktorých detí sa nevrátili z koncentračných táborov, iných rodičov už balamutili komunistickí rečníci so sociálnym cítením.

Ale pred päťdesiatimi rokmi to bolo veselé mesto, plné cigánskej muziky, pečených husí, vínka, bratislavských orechových a makových rožkov... Bolo to roztancované, voňavé mesto. Naši rodičia boli mladí, komunisti im zatiaľ na majetok nesiahali, a snívali o krásnej pokojnej Európe. Do Viedne síce už nechodila z Bratislavy električka C, ale ostnaté drôty a hranica ešte neboli. Obyvatelia starej Bratislavy dýchali slobodne a mysleli si, že už to tak zostane.

Písal sa rok 1946. Na tomto mieste si postupne preberieme polstoročie v našom meste, ktoré sme tu my, starí Pressburgeri, Prešpuráci, prežili.

1947

Bratislava sa po vojne radostne preberala k životu. l. septembra som spolu s profesorom MUDr. Pavlom Varsíkom, spisovateľom Paľkom Vilikovským, MUDr. Helmutom Strakalom, kanadským inžinierom Ivanom Kosibom, hercom Braňom Križanom, MUDr. Jirkom Pavláskom, Ing. Jozefom Mlynárom, Ing. Štefanom Okapcom a mnohými inými – teraz významnými Slovákmi – začal chodiť do školy. Školu na Nedbalovej ulici vlastnili sestry rehole sv. Uršule. Riaditeľom bol Eugen Špaček, ktorý mal trinásť detí. Volali sme ho Pacelli, pretože tak sa volal občianskym menom vtedajší pápež Pius XII. – Eugenio Pacelli. Aby pán riaditeľ Špaček uživil rodinu, bol aj správcom Starobinca sv. Ladislava a organistom. Aj z jeho synov sú teraz dôležití občania Bratislavy. Pred uršulínskou školou nás pred vyučovaním kontrolovala sestrička školníčka (či máme umyté ruky) a v triede nás učila sestra Bernarda. Sestry rehole sv. Uršule boli ušľachtilé pedagogičky, ktoré vyučovali aj hru na hudobných nástrojoch, maľovali sväté obrázky a nacvičovali divadelné hry s náboženskou tematikou. Za múrmi kláštora udržiavali krásnu záhradu.

Mnohí z nás sa stali vĺčatami v bratislavskom skautingu, ktorý sídlil na Ventúrskej ulici. Nikto z nás netušil, že skauting aj sestričky rádu sv. Uršule majú pred sebou len rok-dva existencie... Komunisti už začali mať svoje uličné výbory, ale zatiaľ sa tvárili ako baránkovia Boží. Zatiaľ neobsadili na Dunajskej ulici bábkové divadlo na poschodí budovy firmy Julius Meinl. Zatiaľ sme sa pred začiatkom vyučovania postojačky spoločne modlili. Cez hodinu katechizmu mali „luteráni“ voľno a hrali sa na školskom dvore. Drobní podnikatelia relaxovali v sobotu v mestských parných kúpeľoch Grössling na dunajskom nábreží. Otec nás s mladším bratom brával do kúpeľných priestorov. Bratislavskí podnikatelia, lekári, futbalisti sedeli po masáži a po pare v bazénoch a politizovali, len sa tak prášilo... Tam som po prvý raz v živote počul slová čierny trh, komunisti, Beneš a iné zhluky hlások, ktorým som – chvalabohu – nerozumel. Stará Bratislava ešte neznervóznela. V Štefánke, v Schöne Loty, v Alžbetke vyhrávali cigánski primáši, Bratislava voňala makovými a orechovými rožkami, na ktoré sem chodili turisti zo šíreho sveta. Aj vínko dozrelo, viechy vyvesili znaky hojnej úrody, zavoňala husacinka a lokše... Boli sme žiaci prvej ľudovej a v Starom Meste sme sa najradšej hrávali na „raba-suli“. Na zbojníkov a policajtov. Ale niektorí z nás sa stali členmi bánd, ktoré sa nehrali. Bandy šarapatili. V tom čase však len medzi sebou. Mestu a štátu šarapatu nerobili. Jedným slovom – občas sa bandy pobili. Banda z Podhradia sa pochytila povedzme s bandou z Petržalky. Trnávka sa volala Mexiko, my z Dunajskej sme boli Dunajoši. Boli sme štricáci, ale nekradli sme. Keď sme si niečo pichali, tak len rum do melóna... aj to len v lete. Pred päťdesiatimi rokmi nepoznala Bratislava ešte veľa vynálezov. Nebola televízia, neboli diskotéky – ale bolo korzo. Dokonca dve korzá – hlavné korzo (od Michalskej veže k Dunaju) a Anča korzo (na terajšom Námestí SNP). Keďže Dunaj bol vtedy frekventovanou dopravnou tepnou, po Bratislave sa korzovali malebné skupinky rumunských, bulharských, juhoslovanských a maďarských námorníkov. Aj tí robili občas medzi sebou šarapatu, ale to len kvôli dievčatám. Bratislava v roku 1947 bola ešte stále síce rozbombardovaným, ale idylickým dunajským prístavom.

1948

Na našej rodnej Dunajskej ulici bolo živo. Nad obchodom Juliusa Meinla na poschodí bola sála bábkového divadla, kde sme chodili na Gašparkove dobrodružstvá. V roku 1948 začala používať sálu uličná organizácia Komunistickej strany Slovenska. Noví, tentoraz živí gašparkovia schôdzovali, preverovali, budovali šťastnú budúcnosť ulice. Aj potravinové obchody sa začali volať Budúcnosť. Obchody s látkami Vesna a za cudzie valuty bolo možné nakupovať v Darexe. Zjavili sa papiernictvá Narpa a obchody s ovocím a zeleninou Zelovoc. Súkromníci mizli vo väzeniach, v pracovných táboroch... Tí, čo mali v roku 1948 správny nos, zmizli na slobodný Západ. Môjmu tatkovi zatiaľ kaviareň nechali. Pre istotu ju premenoval na Ľudovú kaviareň Grand a sedával ako kandidát Komunistickej strany v sále bábkového divadla, pretože komunisti lákali obyvateľstvo do svojich radov. Živnostníkom sľúbili, že im nechajú obchody, dielne, pekárne, poľovníkom, že im nechajú guľovnice... pod podmienkou, že vstúpia do komunistickej strany. Naivní boháči si mysleli, že im s legitimáciou vo vrecku dajú pokoj. Môj otec mal šťastie. Vyhodili ho zo strany ešte ako kandidáta – takže členom strany nikdy nebol. Súdruhovia ho podrobili na schôdzi v bábkovom divadle ostrej kritike. Sedel vzorne vpredu, v prvom rade, ale počas schôdze vždy tvrdo zaspal a chrápal tak nahlas, že rušil jednotlivé referáty a koreferáty o budovaní šťastnej budúcnosti.

„Ešte raz zaspíš, Béla, a pôjdeš zo strany von!“ upozorňoval ho predseda uličného výboru KSS Vitáloš.

Tatko bol zmorený z kšeftu (kaviareň sme otvárali o tretej ráno kvôli bohémom z barov...), a tak vyletel zo strany nadobro. Mal som šťastie. Kaviareň mu komunisti tak či tak po Víťaznom februári vzali a teraz sa môžem chváliť, že môj tatko nebol komunista. Hoci – teraz už viem svoje: viem, že svojím založením sme na Slovensku komunisti všetci!

V tom roku prežívala Bratislava vládu robotníckej triedy tak trochu operetne. Všade boli nápisy „Zdravíme práci česť“ a „Oslovujeme sa: súdruh, súdružka“. Obyvateľstvo si z príkazov nových pánov štátu robilo bohapustú srandu. Už vtedy vznikali slogany typu „Česť práci – a robote pokoj“, „Pochválen buď súdruh Ježiš Kristus“ atď. Krutovláda boľševikov bola zdanlivo ďaleko, preďaleko. Boli sme ďaleko od Moskvy. Ale približovali sme sa. V škole sme nadšene začali napodobňovať pedagóga Makarenka.

Pred vyučovaním sa trieda postavila do pozoru a týždenník podal vojenské hlásenie učiteľovi: „Súdruh učiteľ, II. A trieda je pripravená na hodinu prírodopisu v počte tridsaťštyri, dvaja chýbajú, piati nie sú pripravení... Hlásenie podáva týždenník Pročka.“

Učiteľ zavelil „pohov, sadnúť“, a učili sme sa.

Ešte zatiaľ nosil darčeky Ježiško, ale dedo Mráz sa už na Kamčatke balil na cestu. Bratislavčania pozorovali činorodých komunistov blahosklonne. Boli tisícpercentne presvedčení o tom, že keď nie v marci, tak v apríli prídu Američania a bude poriadok. Ale pribúdalo stopercentne presvedčených komunistov. Hlásali chudobu, rovnosť – najradšej by boli postavili na námestie kade, do ktorých by občania pohádzali všetok svoj majetok (aj hodinky a prstene) ako za husitských čias v meste Tábor. V kinách išli americké vojnové filmy Konvoj do Murmanska, Päť Sullivanov a začali sa objavovať Stalinove dobrotivé portréty. Nad Bratislavou sa stmievalo.

1949

Podľa letopočtu sa zlovestné „päťdesiate“ roky boľševickej hrôzovlády ešte nezačali. Rozhlas zatiaľ nevysielal priame prenosy zo súdnych procesov s nepriateľmi ľudu, špionážnymi centrálami a kulakmi, ktorí schovávali pred pracujúcim ľudom kukuricu a masť. Na našej Dunajskej ulici sa ešte prechádzal perpazuch majiteľ holičstva Hojdem so svojou ženou Hojdemovou.

Hojdem bol asi o dve hlavy nižší od svojej manželky – bolo to nerovné manželstvo. Vo dverách svojich krámov stáli Číňan Li (ten mával aj turecký med) a tučnučký opravár hračiek a porcelánu, ktorého meno mi po štyridsiatich siedmich rokoch nevie naskočiť. Otec herca Vlada Müllera mal kníhkupectvo v Liga pasáži a Závodný predával hudobniny. Otec kúpil po vojne gramofón – ihly boli v takej striebornej mištičke pri tanieri, na ktorom sa krútili platne. Okrem pesničiek Františka Krištofa Veselého bol v tom roku veľký šláger hudobného skladateľa Milana Vašicu seniora „Já jsem mladá vdova, vdala bych se znova...“ Kompozítor Vašica bol svojrázny Bratislavčan. Býval na Heydukovej ulici a bol veľký odborník na polievky. Najušľachtilejšiu varil z volských chvostov. Chvosty podával aj zvlášť. Ako prílohu k chvostom podával chrenovú omáčku nateplo. Aj jeho dvaja synovia boli neskôr známi hudobníci. MUDr. Milan Vašica skomponoval populárnu pesničku Teta Mája má doma papagája a mladší Ivan, zvaný v džezovom svete Tutus, bol trubkár. Vzal si za ženu Fínku, ktorá v Bratislave dlho tvorila jedinú fínsku menšinu. Ale odvtedy sa privydali do nášho mesta aj Nórky, Švédky a najsilnejšiu enklávu tvoria Angličanky. Darmo je – bratislavskí rodáci boli vo svete známi fešáci. Mám priateľku, ktorá sa privydala do Bratislavy až z Madridu. Má štyri krásne dcéry... Bratislava bola odjakživa pupok vkusného sveta. V roku 1949 som ešte dochodil druhú triedu ľudovú na Nedbalovej ulici u uršulínok, ale v rámci školskej územnej reorganizácie som sa ocitol s niektorými spolužiakmi v Štefánikovej chlapčenskej škole na Grösslingovej ulici. Ale tento údaj je nepresný. Tá ulica sa už vtedy začala – takmer na štyridsať rokov – volať Ulica Červenej armády. V tom roku mi otec kúpil mohutné bábkové divadlo s dvadsiatimi bábkami – marionetami, z ktorých moje najobľúbenejšie boli: Gašparko, Zlý dvoran a Smrtka. Pamätám sa, že sme sa s tou mohutnou škatuľou zastavili s otcom u mamy. Sedávala v našej kaviarni v Manderláku celý deň za pokladnicou, krútila kľukou a vždy sa k nej vysunul z pokladnice šuplík plný peňazí. Lamentovala, prečo sme vyhodili toľko peňazí na bábkové divadlo. Vraj som ešte príliš malý chlapec na to, aby som hral divadlo. Ale ja som sa nedal a v kuchyni na Dunajskej ulici som hrával pre deti rozprávkové bábkové hry. Kulís som mal šestoro: hustý les, zámockú dvoranu, peklo, dedinské námestie, mestské hradby a izbietku v chalúpke. Moje prvé divadlo mama zrušila hneď potom, ako sa v hľadisku od strachu pocikala Božena H. z Dunajskej číslo 58. Hral som pri zatemnenom okne a dal som si záležať na tom, aby prílet Smrtky zhora bol čo najstrašidelnejší. Hral som Smrtku tak dobre a bábka bola taká hrôzostrašná, že nielen Božena H., ale aj Ivan V. a František S. sa od strachu pocikali. Keď mama uvidela mláky, v tom momente zrušila moje prvé divadlo. Ďalšie divadlá nám potom rušili komunisti (to už býval spolumajiteľ divadiel aj Milan Lasica), ale nás to nikdy nerozosmutnilo až natoľko, ako sa očakávalo. Jedno máme dodnes. Príďte sa po prázdninách pozrieť do Štúdia L+S.

1950

Na školách išlo do tuhého. Komunisti mali na školstvo toľko peňazí, že okrem učiteľov zamestnávala každá škola aj plateného skupinového pionierskeho vedúceho. Ten vypratal jednu učebňu a spravil z nej pioniersku klubovňu. Tam sme sa učili hlasovať, schôdzovať, hovoriť o ničom. Dlho som neotáľal. Mňa komunisti chytili na písací stroj. V tej klubovni bol písací stroj – voľne pionierom na použitie. Písacím strojom som bol fascinovaný! Chodil som do školy už o pol siedmej ráno, školník mi dal kľúč od klubovne a tam som ťukal do stroja ako ďateľ. Ale komunisti to nemali so mnou ani zďaleka vyhraté! Bol som z buržoáznej rodiny a vyfňukal som si od rodičov kufríkový písací stroj značky Rheinmetall, ktorý mali u Holderera v papiernictve vo výklade. Holdererovi obchod komunisti vzali, ale mne písací stroj nemohli. Ani nepredpokladali, že desaťročný chlapec by mohol mať písací stroj...

A tak som odišiel z pionierskej klubovne a začal som vydávať na svojom písacom stroji týždenník Hlas miništranta v piatich exemplároch (viac kópií sa nezmestilo). Bol som ešte stále miništrantom v Kostole sv. Ladislava pri Manderláku. Pána farára a pána kostolníka nechali ešte pár týždňov na slobode... Hlavný záťah na duchovenstvo v roku 1950 sa ešte len pripravoval, ale kádrovníci v podnikoch už začínali mať prehľad, kto chodí do kostola a kto nie. Kto počúva Londýn, Hlas Ameriky, Slobodnú Európu a kto nie. Kto zbiera po lesoch okolo Železnej studničky letáky zo Západu... (Lebo imperialisti posielali nad sovietsku zónu balóny, na ktorých boli priviazané baly letáčikov so štvavými článkami a karikatúrami komunistických bossov. „Štvavé letáky“ boli v skutočnosti pravdivé správy.) V roku 1950 som bol naskutku rozpoltené dieťa. Ukázalo sa to na Slavíne. Pri výročí oslobodenia Bratislavy Červenou armádou rozostavili ku každému hrobu pioniera s kytičkou. Každý pionier mal položiť kytičku na hrob a po pioniersky zasalutovať (hrana dlane krížom cez čelo). Lenže ja som bol z domu zvyknutý pri hrobe sa prežehnať a pomodliť!

Nebol som v Bratislave sám, ktorý bol po februárovom komunistickom puči (l948) rozpoltený. Bývalí gardisti zatiaľ chodili aj pod mohutný kríž na Kalvárii, aj na pamätník na mohutnom Slavíne. Dominanty sa postupne premiestnili. Z gardistov sa stali komunisti, a tak zmizol obrovský kríž z bratislavskej Kalvárie, dominanta prvého Slovenského štátu, a objavil sa Pamätník osloboditeľov na Slavíne. Namiesto vŕšku Kalvária svätili vŕšok Slavín. Chvíľu trvalo, kým všetci pochopili, čo treba svätiť. Ale len chvíľu. Väzni začali stavať mohutný stĺp so sochou vojaka. V roku 1950 však bol ešte len nakreslený v plánoch hlavného architekta mesta Bratislavy. Nie je vylúčené, že dominantné vŕšky sa opäť vymenia. Bratislavčania sú opäť rozpoltení – hoci dnes to už nemyslia s dominantami tak úprimne ako pred päťdesiatimi rokmi. Pravých Bratislavčanov je totiž čoraz menej. Praví Bratislavčania by sa mali dostať do červenej knihy na zoznam živočíšnych druhov, ktoré vymierajú...

Ale nebuďme pesimisti. Tak ako ja som si v roku 1950 nevšimol, ktorý z vŕškov je dominantou, tak si to nevšimnú ani chlapci v roku 2050! Budú mať iné starosti. Budú hrať v klubovni cez internet guľky s obyvateľmi iných kontinentov. A možno aj iných planét.

1951

Ako desaťročný som chcel preraziť v opere Slovenského národného divadla. V Dvořákovej opere Jakobín spieva aj detský zbor. Rodičia si kúpili lístky na premiéru, ale mňa medzi deťmi na javisku nevideli. Po prvej generálke ma pán zbormajster vyhodil. Niežeby som spieval falošne. Bolo to z mravnostných dôvodov. Štípal som spolužiačku Renátu, tá zvýskla a pokazila sólistovi lyrickú áriu o láske k vlasti. Takže – dá sa povedať, že som v opere SND neprerazil. Ale zavoňal som divadlo! Na skúškach som všetko videl, motal som sa po zákulisí – nič mi neušlo. Po chodbách chodil veľavážený operný režisér zo Sovietskeho zväzu Nikolaj Severianovič Dombrovskij. Chystal Eugena Onegina. Býval v Carltone – hotel bol hneď oproti divadlu, takže chodil na skúšky v pyžame.

Pod zámienkou, že chodím spievať do opery, trávil som v SND predpoludnia na skúškach. Išlo o záškoláctvo, ktoré sa vtedy v Bratislave utešene rozmáhalo. Jednak sa chodilo blicovať do nonstop kina Palace (vtedy kino Čas) a jednak do veslárskeho klubu Dunajčík. To by ste sa čudovali, koľko terajších univerzitných profesorov vtedy so mnou blicovalo!

Ja som sa schovával počas vyučovania v divadelnom zákulisí. Bol som vo vytržení. V roku 1951 hrali v činohre samé radostné divadelné kusy. Dievča s bielymi vlasmi napísal Cho Čing-či, Spoločnú cestu Viktor Egri a Začíname žiť Makarenko. Ale už sa skúšala aj budovateľská hra Ladislava Mňačka Mosty na východ. Bol som malý chlapec, večer som do divadla chodiť nemohol, a tak som po večeroch počúval čítanie románu na pokračovanie. Vtedy ešte televízia nebola. Všetci sa pozerali na rádio. Pamätám sa na román Alexeja Ažajeva Ďaleko od Moskvy. Bola to skoro taká volovina ako Manuela – ale čo s dlhými načatými zimnými večermi? Tí, čo boli v base – farári, roľníci, bývalí politici aj komunisti-smoliari, mali o program postarané, ale tí, čo boli vonku, museli počúvať v rádiu román na pokračovanie.

Na Novej scéne už hrali veselohru Petra Karvaša Ľudia z našej ulice, Lavreňevovu hru Hlas Ameriky, a pretože Američan Howard Fast bol tiež komunista, hrali mu v Bratislave hru Tridsať strieborných. Najzaujímavejšie hry boli také, čo sa odohrávali v Amerike, ale napísali ich sovietske občianky, ktoré tam nikdy neboli. Od istej Ľubimovovej sme videli hru pre deti Sniežik. Bolo to o prenasledovaní černochov v USA. Najviac na tému doplatil herec Rudo Trún. Každý večer ho namazali úplne načierno, aby ho mohli ostatní prenasledovať. Ironicky ho nazývali Sniežik. Bratislava v tom roku bolo už dosť ustráchané mesto. Viliam Široký, predseda vlády, ktorý hovoril česko-maďarským prízvukom, sa rozhodol venovať Prezidentský palác pionierom. Krásny interiér začali upravovať pre roztopašný drobizg. V suteréne spravili model slovenskej bane (banícky krúžok), v prezidentovej kancelárii sa usadili mičurinci, v kuchyni chemici. Dramatický krúžok mal byť v prezidentskej kúpeľni, ale zabrali sme aj spálňu a obliekareň. Socializmus zvíťazil. Deti začali s chuťou ničiť nádherný barokový Grassalkovichov palác. Tak ako dospelí nádherné mestečko na Dunaji. Moje rodisko aj mohylu mojich kostí.

A to sa písal len rok 1951.

1952

Domy v našej starej Bratislave dostávali nové firemné nápisy. Niežeby po víťazstve pseudorobotníckej triedy v roku 1948 vypukla privatizácia! Práve naopak, privátne domy boli poštátnené. Na Ulici obrancov mieru (Štefánikova) – napríklad – získal parádny palác priamo Vladimír Iľjič Lenin. Otvorili v ňom Múzeum V. I. Lenina, do ktorého prúdili školáci s veľkým potešením, lebo pre návštevu múzea vždy odpadlo vyučovanie. Bolo to veľmi dôstojné miesto a nečudo, že istý môj spolužiak dostal dvojku z mravov, pretože sa do knihy návštev podpísal krasopisne Martin Kukučín. Náhodou stála za ním ruštinárka, ktorá ho schňapla za ucho a vyviedla na ulicu. Súkromné obchody, ktoré komunisti živnostníkom pobrali podľa sovietskeho vzoru, dostali jednotné názvy – podľa toho, o aký druh tovaru išlo. Zmizli firmy Holderer, Bednár (papiernictvá), Teta, Brouk a Babka (obchodné domy), Pallehner (železiarstvo), Halmoš (ihly, nite) atď. Podaktorí potomkovia majiteľov sa teraz – po štyridsiatich rokoch – snažia vztýčiť zástavy firiem, ale asi sa im to nepodarí. Jednak nie sú takí talentovaní obchodníci ako ich otcovia a dedovia, jednak Bratislava už nie je Bratislavou z roku 1948... Bratislava sa preberá z ťažkých mrákot.

Pri Dunaji už nebol hotel Bláha. Už sa volal Krym. Ale už tam sedával akademický maliar Štefan Bednár, už bol šéfredaktorom časopisu Roháč a Krym bol významným strediskom tvorby nových nápadov v boji proti USA, imperialistom a Adenaueroviv západnom Nemecku. Na obálke humoristicko-satirického týždenníka Roháč to dostávali buržuji celého sveta rovno do tváre. V roku 1952 si komunisti popravili postupne celú svoju elitu. V Roháči na vlastizradcov uverejňovali hanlivé básničky, karikatúry. Z päťdesiatych rokov bol hádam päťdesiaty druhý najhorší. Vraždilo sa, mučilo, ale na uliciach bol pokoj. V školách sa na začiatku vyučovania spievala Pieseň práce, učili sme sa básničky o Stalinovi, na Novej scéne hrali Zoju Kosmodemiansku. Z Pečnianskeho lesa oproti Zuckermandlu zmizli výletné reštaurácie, komunisti vytvorili prísne hraničné pásmo s ostnatým drôtom, „územím nikoho“. Do hraničného pásma bol vstup len na priepustku. Keď sa chcel obyvateľ Devínskej Novej Vsi dostať domov, musel vytiahnuť legitimáciu. Bola to bláznivá a nebezpečná doba. Ale v Starom Meste bol ešte stále každý podvečer pohyb na korze. Mládež sa do zotmenia prechádzala od Michalskej brány až po dunajské nábrežie. Korzovali sme, pozerali po dievčatách. Dievčatá mali dlhé sukne pod kolená, nosili nevýrazné hrubé látky, v lete modrotlač... Chlapci mali na nohách budapeštianky – poltopánky s hrubou podošvou; čím viac vŕzgali, tým boli elegantnejší.

Rok 1952 bol posledný rok Stalinovho života. Ešte mu zostávalo pár mesiacov (umrel v marci 1953), ale tie stáli za to! Môj otec radšej chodil von v montérkach a ja som všade do dotazníkov písal, že som robotníckeho pôvodu. Išlo o život.

Ale na hradnom kopci už dokončovali obrovský amfiteáter a Bratislavčania začali chodiť na filmové festivaly pracujúcich rovno pod zrúcaniny mohutného Bratislavského hradu. V noci po filme sa rútili davy pracujúcich z kopca celé šťastné, že videli širokouhlý film. Lebo film začal byť širokouhlý. Život zostával „klasický“ bratislavsko-slovenský.

Koniec ukážky