Michael Morpurgo

Vojnový kôň

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original English language edition first published
in 1982 under the title War Horse by Egmont UK Limited,
239 Kensington High Street, London W8 6SA

Copyright © 1982 Michael Morpurgo

All rights reserved

The Author has asserted his moral rights

Translation © 2012 Viera Gregorcová

Slovak edition © 2012 ARKUS vydavateľstvo, s.r.o.

Z anglického originálu War Horse, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Egmont, Londýn, v roku 2011,
preložila Viera Gregorcová.

Obálku upravil Andy Mečíř s využitím podkladov
vydavateľstva Scholastic Inc., New York.

Vydal ARKUS vydavateľstvo, s.r.o., Senica, v roku 2012

Aktuálny zoznam našich publikácií s možnosťou objednávok nájdete na internetovej adrese: www.vydarkus.eu

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Venujem Letticii

Pri písaní tejto knihy mi pomohlo veľa ľudí. Predovšet-kým chcem poďakovať Clare a Rosalinde, Sebastianovi a Horatiovi, Jimimu Hindsonovi (veterinárovi), Albertovi Weeksovi, zosnulému Wilfredovi Ellisovi a nebohému kapi-tánovi Budgettovi – trom osemdesiatnikom z Iddesleigh.

POZNÁMKA AUTORA

V starej škole, dnes fungujúcej ako obecný dom, visí pod hodinami, ktoré vždy ukazovali minútu po desiatej, prachom pokrytý malý obraz koňa. Nádherného hnedáka s nezvyčajne krásnym bielym krížom na čele a štyrmi dokonale ladiacimi bielymi ponožkami. Túžobne vykúka z obrazu, s nastraženými ušami a pootočenou hlavou, akoby si práve všimol, že tam stojíme.

Pre mnohých ľudí, ktorí k obrazu zbežne vzhliadnu – čo sa môže stať, keďže v obecnom dome sa konajú rôzne stretnutia, dožinky po žatve alebo spoločenské podujatia – je to len stará zájdená olejomaľba akéhosi koňa od dobrého, ale neznámeho umelca. Títo ľudia obraz tak dôverne poznajú, že mu nevenujú veľa pozornosti. Avšak tým, ktorí sa obrazu lepšie prizrú, neunikne vyblednutý čierny ozdobný rukopis v spodnej časti bronzového rámu:

Joey

Namaľoval kapitán James Nicholls, jeseň 1914.

Niektorí obyvatelia, dnes ich už je veľmi málo a každým rokom ich je menej, si na Joeyho dobre pamätajú. Jeho príbeh vznikol, aby sa nezabudlo naňho, na všetkých, ktorí ho poznali, ani na vojnu, v ktorej žili a zomreli.

PRVÁ KAPITOLA

Moje prvé spomienky sú chaotickou zmesou kopcovitých polí, tmavých a vlhkých stajní a potkanov pobiehajúcich po trámoch nad mojou hlavou. Ale veľmi dobre si pamätám na deň konského trhu. Hrôza toho dňa vo mne zostala po celý život.

Nemal som ešte ani šesť mesiacov. Bol som také vytiahnuté nohaté žriebä, ktoré sa od mamy vzdialilo nanajvýš na pár krokov. V príšernom hluku aukčného zvonenia nás oddelili a mamu som odvtedy už nikdy nevidel. Dlhé roky bola skvelý farmársky kôň, so silou a vytrvalosťou írskeho ťažného koňa, čo bolo zjavné z predných aj zadných stehien. Predali ju behom pár minút a skôr, ako som prešiel vrátami ja, vyhnali ju z predajnej ohrady šľahmi biča. So mnou to mali o dosť ťažšie. Možno to bolo divokosťou pohľadu v mojich očiach, keď som pobehoval okolo ohrady a zúfalo hľadal mamu. A možno žiaden z prítomných farmárov a cigánov nemal záujem o vytiahnuté a chudé poloplnokrvné žriebä. Každopádne sa dlho handrkovali o tom, ako za veľa nestojím, a potom som počul úder kladiva, po ktorom ma vyviedli cez vráta do inej ohrady.

„Nie zlý za tri guiney. Všakže, ty môj malý rebel? Vôbec nie zlá kúpa,“ zaznelo. Hlas bol drsný a zastretý alkoholom. Očividne patril môjmu majiteľovi. Nebudem ho volať pánom, lebo mojím pánom bol iba jediný človek. Môj majiteľ držal v ruke lano a teperil sa do ohrady. Za ním jeho traja či štyria priatelia tiež červení v tvári. Každý z nich niesol lano. Zložili si klobúky z hláv, vyzliekli kabáty, vysúkali rukávy a so smiechom vykročili ku mne. Ešte nikdy predtým sa ma nedotkla ruka človeka, preto som pred nimi ustupoval, kým ma nezastavila drevená ohrada, ktorá mi v ďalšom ústupe zabránila. Zdalo sa mi, že sa idú na mňa vrhnúť všetci naraz, ale približovali sa pomaly, tak sa mi podarilo medzi nimi prekĺznuť do stredu ohrady a otočiť sa im tvárou. Muži sa prestali smiať. Kvílivo som erdžal na mamu a zachytil som odraz jej hlasu kdesi v diaľke. Prudko som vyrazil za tým vzdialeným výkrikom. Chcel som sa predrať ponad ohradu, ale zachytila sa mi predná noha, tak som v nej uviazol. Chlapi ma nevrlo schmatli za hrivu a chvost, okolo krku mi utiahli lano a zrazili ma k zemi. Jeden z mužov na mne sedel – zdalo sa mi, že ma celého prigniavi. Bojoval som až do vyčerpania, divoko vykopol vždy, keď som cítil, že muži poľavili, ale bolo ich viac a boli silnejší. Pocítil som, ako mi cez hlavu navliekli ohlávku a upevnili okolo krku a tváre. „Si mi ty ale bojovník,“ poznamenal môj majiteľ, zatiahol lano a usmial sa cez zuby. „Mám rád bojovníkov. No tak či tak ťa skrotím. Si dosť divoký žrebec, ale skôr ako poviem švec, budeš mi žrať z ruky.“

Ťahal ma ulicami a cestami uviazaného na krátkom lane k zadnej sklopnej doske farmárskeho voza, takže som na krku cítil trhnutie každučkého pohybu. Keď sme dorazili na cestu k farme a s rachotom prehrmeli cez most do dvora so stajňou, ktorá sa mala stať mojím domovom, bol som úplne vyčerpaný a ohlávka mi zodrala kožu na tvári až do mäsa. Keď ma vtiahol do stajne, mojou jedinou útechou bola myšlienka, že v prvý večer nebudem sám. Majiteľ priviedol starého koňa, ktorý ťahal voz z trhu domov, a postavil ho ku mne. Bola to kobyla, ktorá sa zastavila pri mojich dverách a nežne zaerdžala. Akurát som nabral odvahu pristúpiť k nej bližšie, keď ma konanie môjho nového majiteľa, ktorý kobylu jedovato udrel bičíkom, vydesilo a zahnalo späť do kúta k stene. „Poďme dnu, ty stariga,“ skríkol. „Si poriadna otrava, Zoey. A neopováž sa učiť tohto zelenáča svoje fígle.“ Aj napriek tomu, že sa stará kobyla zastavila len nakrátko, zachytil som v jej pohľade láskavosť a náklonnosť, ktoré utíšili môj strach a upokojili mi dušu.

Zostal som bez vody a jedla. Majiteľ sa po dlaždiciach odtackal k domu za stajňami. Nasledovalo buchnutie dverí, zvýšené hlasy, kroky, ktoré sa náhlili dvorom a nadšené výkriky, ktoré sa približovali. Potom sa vo dverách zjavili dve hlavy. Jedna patrila mladému chlapcovi, ktorý sa na mňa dlho a skúmavo zadíval a nakoniec vyčaril žiarivý úsmev. „Mama,“ prehovoril rozvážne. „Bude výborný a statočný. Len sa pozri, ako drží vztýčenú hlavu.“ A pokračoval: „Pozri sa naňho, mama, je úplne premočený. Musím ho vytrieť dosucha.“

„Ale tvoj otec povedal, že ho treba nechať tak, Albert,“ prehovorila chlapcova mama. „Vraj mu prospeje, keď zostane sám. Zakázal ti dotknúť sa ho.“

„Mama,“ namietol Albert, zasunúc západku na dverách stajne. „Keď je otec opitý, nevie, čo vraví ani čo robí. Keď sú trhy, vždy je opitý. Dosť často si mi hovorievala, že v tomto stave si ho nemám všímať. Nakŕm starú Zoey, mama. Ja sa zatiaľ postarám o žriebä. Povedz, nie je úchvatné? Je takmer celé hnedé – hnedák – tak by si ho nazvala, však? A kríž, čo má na nose, je dokonalý. Už si niekedy videla koňa s takým bielym krížom? Už si také niečo videla? Budem na ňom jazdiť, keď bude pripravený. Budem s ním jazdiť všade a v okolí ba ani v celom grófstve mu nebude páru.“

„Albert, len nedávno ti minulo trinásť,“ prerušila ho mama z druhej stajne. „Žriebä je primladé, ty si primladý a otec ti aj tak zakázal čo i len sa ho dotknúť. Potom za mnou nechoď vyplakávať, ak ťa tu prichytí.“

„Tak prečo ho, dočerta, kúpil, mama?“ opýtal sa Albert. „Nechceli sme náhodou teľa? Veď preto išiel na trh, nie? Kúpiť teľa, ktoré by dojčila stará Celandina.“

„Viem, srdiečko, tvoj otec je iný, keď je v takomto stave,“ odpovedala mama mierne. „Povedal, že o to žriebä mal záujem farmár Easton, a poznáš otca, čo si myslí o tom chlapovi, odkedy sa pohádali kvôli šermu. Myslím si, že to žriebä kúpil len preto, aby mu urobil napriek.“

„Som rád, že to urobil, mama,“ povedal Albert a pomaly vykročil ku mne, vyzliekajúc si kabát. „Opitý či triezvy, toto je najlepšia vec, ktorú kedy urobil.“

„Nehovor tak o otcovi, Albert. V živote si prešiel mnohým. Nie je pekné takto o ňom hovoriť,“ napomenula ho mama, ale jej slovám chýbala presvedčivosť.

Albert bol vysoký približne ako ja. Ako sa ku mne blížil, vľúdne a láskavo sa mi prihováral, takže som sa okamžite upokojil a pokojne zostal stáť pri stene. Pri jeho prvom dotyku som vyskočil, ale ihneď som zistil, že mi nechce ublížiť. Najprv mi prešiel rukou po chrbte a pokračoval po krku. A celý čas mi hovoril o tom, ako nám bude spolu fajn, že vyrastiem na najbystrejšieho koňa na celom šírom svete a že spolu budeme chodiť na lov. Po chvíli mi začal jemne trieť srsť. Utieral ma dovtedy, kým som nebol úplne suchý, a na odretú kožu na tvári mi jemne vklepal slanú vodu. Potom priniesol lahodné seno a vedro studenej vody. A stále sa mi prihováral. Keď sa otočil a chystal sa odísť, zaerdžal som svoje ďakujem. Chlapec akoby rozumel mojim slovám, usmial sa od ucha k uchu a pohladil ma po nose. „Budeme si rozumieť, ty a ja,“ povedal láskavo. „Budem ťa volať Joey, lebo sa to rýmuje so Zoey, a možno aj preto, že toto meno ti pristane. Vrátim sa ráno. Neboj sa, postarám sa o teba. To ti sľubujem. Sladké sny, Joey.“

„Nemal by si sa rozprávať s koňmi, Albert,“ povedala mama spoza dverí. „Nerozumejú ti. Sú to hlúpe zvieratá. Tvrdohlavé a hlúpe, tak hovorí tvoj otec a on sa v koňoch vyzná.“

„Otec im nerozumie,“ namietol Albert. „Podľa mňa sa ich bojí.“

Priklusal som k dverám a pozoroval, ako Albert s mamou kráčajú do tmy. Vtedy som pochopil, že som našiel priateľa na celý život a že sa medzi nami okamžite vytvorilo inštinktívne puto vzájomnej dôvery a náklonnosti. Z vedľajších dverí vykúkala stará Zoey. Chcela sa ma dotknúť, ale naše nosy sa minuli.

DRUHÁ KAPITOLA

Počas dlhých mrazivých zím a hmlistých liet, ktoré nasledovali, som rástol spolu s Albertom. Ročné žriebä a mladý chlapec majú spoločného oveľa viac ako len nemotornosť a neohrabanosť.

Vždy, keď nebol v škole v dedine alebo nepomáhal otcovi na farme, vyviedol ma cez polia k rovinatej mokradi zarastenej bodliakmi pri rieke Torridge. Práve tu, na jedinom rovnom území farmy, ma začal trénovať – najprv chôdzu a poklus, neskôr vodenie na lonži jedným a potom druhým smerom. Cestou domov mi vždy dovolil ísť tak rýchlo, ako som chcel, a naučil som sa prísť k nemu na zapískanie – ale nie preto, že som musel, ale kvôli tomu, že som chcel byť s ním. Jeho písknutie znelo ako trhavé húkanie sovy – toto volanie som nikdy neodmietol ani som naň nikdy nezabudol.

Moja ďalšia jediná spoločníčka, stará Zoey, bola často celý deň na poli. Orala, bránila a ťahala, takže som zvyčajne zostával sám. V lete to bolo celkom znesiteľné, lebo som ju vždy počul pracovať a občas som na ňu zaerdžal, ale v zime, kým si po mňa neprišiel Albert, bol som uväznený v osamelosti stajne a dni sa často míňali bez toho, aby som videl alebo počul živú dušu.

Albert, presne ako sľúbil, sa o mňa staral a čo najviac ma ochraňoval pred svojím otcom, z ktorého sa – ako som tušil – vykľulo poriadne monštrum. Väčšinou ma ignoroval, ale keď sa už pozrel mojím smerom, vždy to bolo z diaľky. Z času na čas dokázal byť celkom priateľský, ale nikdy som mu plne nedôveroval, nie po zážitku z nášho prvého stretnutia. Nikdy som mu nedovolil pristúpiť priveľmi blízko. V jeho prítomnosti som vždy cúvol a ušiel na opačnú stranu poľa tak, aby bola medzi nami stará Zoey. A každý utorok, kedy sa Albertov otec vždy zaručene opil, si Albert často našiel zámienku byť so mnou, aby sa ku mne jeho otec nepriblížil.

V jeden takýto jesenný podvečer, asi dva roky po mojom príchode na farmu, bol Albert v dedine ťahať kostolné zvony. Prezieravo, ako každý utorok večer, ma dal do stajne so starou Zoey. „Spolu budete viac v bezpečí. Keď ste spolu, otec sem nepríde a nebude otravný,“ povedal Albert. Potom sa oprel o dvere a vysvetľoval detaily zvonenia a to, že dostal na starosť tenorový zvon, lebo ho pokladajú za dostatočne veľkého a silného, aby túto úlohu zvládol. Čochvíľa z neho bude najmocnejší mládenec v dedine. Môj Albert bol na svoje majstrovské zvonárske schopnosti veľmi pyšný a keď sme spolu so Zoey, učičíkaní zvukom šiestich kostolných zvonov spoza temných polí, stáli v stajni, v ktorej sa prehlbovali tiene, cítili sme, že je na seba hrdý právom. Táto hudba je najušľachtilejšia kvôli tomu, že sa o ňu dá podeliť s každým – treba len počúvať.

Musel som zaspať postojačky, lebo som ho nepočul vstúpiť do stajne, ale zrazu sa pri dverách zjavilo tancujúce svetlo lampáša a západky na dverách sa odklopili. Najprv som si myslel, že je to Albert, ale zvony neustále vyzváňali. Keď z jeho úst vyšiel hlas, bolo mi jasné, že patrí Albertovmu otcovi, ktorý sa každý utorok v noci vracia domov z trhu. Lampáš zavesil na dvere a tackavo sa ku mne blížil s pružným papekom v ruke.

„Ty pyšný malý diabol,“ prehovoril s neskrývanou hrozbou v hlase. „Stavil som sa, že ťa za týždeň zapriahnem do pluhu. Farmár Easton spolu s ostatnými U Georga si myslia, že to nedokážem. Ale ja im ukážem. Dosť bolo rozmaznávania. Nastal čas, aby si si zarobil na živobytie. Dnes večer ti vyskúšam chomúty, aby som našiel, ktorý ti pasuje, a od zajtra začneme s orbou. Môžeme to urobiť podobrotky alebo nasilu. Ak sa budeš vzpierať, zbičujem ťa do krvi.“

Stará Zoey veľmi dobre vedela, v akom stave je majiteľ, zaerdžala, aby ma varovala, a stiahla sa do tmavého kúta stajne. Jej výstraha však nebola nutná, pretože jeho zámer som vycítil. Jediný pohľad na vztýčený papek mi rozbúšil srdce strachom a hrôzou, lebo som si uvedomoval, že mu neuniknem, že nemám kam ujsť. Obrátil som sa mu chrbtom a mocne som kopol. Cítil som, že kopytá zasiahli cieľ. Potom zaznel bolestivý výkrik. Keď som sa otočil, videl som, ako sa vlečie cez dvere von, ťahá za sebou bezvládnu nohu a vyhráža sa krutou odplatou.

V nasledujúce ráno prišli do stajne obaja – Albert aj otec. Otec výrazne kríval. Každý z nich niesol chomút. Na Albertovi bolo vidieť, že plakal, lebo po bledých lícach mu stekali slzy. Na prahu dverí obaja zastali. S nekonečnou hrdosťou a radosťou som si všimol, že Albert už otca prerástol a že otcova tvár bola unavená a zvráskavená od bolesti. „Nebyť tvojej matky včera v noci, Albert, tohto koňa by som bol na mieste zastrelil. Skoro ma zabil. Varujem ťa, ak toto zviera nebude behom týždňa orať rovné riadky, predám ho. Je to na tebe. Povedal si, že sa oňho postaráš, tak máš šancu. Jedinú. Mňa k sebe nepustí. Je divoký a útočný. Ak ho za týždeň neskrotíš a nevytrénuješ, pôjde z domu. Rozumieš? Ten kôň si musí zarobiť na živobytie ako my všetci – a je mi jedno, aký je krásavec – musí sa naučiť pracovať. A sľubujem ti ešte jedno, Albert – ak prehrám stávku, pôjde z domu.“ Po týchto slovách zhodil chomút na zem a otočil sa na päte.

„Otec,“ prehovoril rázne Albert. „Vycvičím ho. Naučím ho orať, ale musíš mi sľúbiť, že ho už nikdy neudrieš papekom. Takto sa k nemu nesmieš správať, otec, poznám ho, akoby mi bol bratom.“

„Vycvič ho, Albert, ako chceš. Je mi to jedno a nezaujíma ma to,“ prehodil otec pohŕdavo. „Ja sa k tejto beštii už nepriblížim. To by som ju musel najprv zabiť.“

Albert sa nevrátil do stajne, aby ma ako zvyčajne upokojil, ani aby sa mi vľúdne prihovoril. Pristúpil ku mne a priamo sa mi zadíval do očí. „To bola poriadna hlúposť,“ prehovoril prísne. „Ak chceš prežiť, Joey, musíš sa naučiť poslúchať. A už nikdy nikoho nesmieš kopnúť. Otec nežartoval, Joey. Nebyť mamy, ktorá ťa zachránila, bol by ťa zabil. Takže už to nikdy nerob, Joey. Nikdy.“ Potom sa jeho hlas zmenil, už to bol zase on. „Máme týždeň, Joey. Iba jeden týždeň, aby si sa naučil orať. Viem, možno plnokrvník v tebe sa tomu bude vzpierať, lebo je to pod jeho úroveň, ale budeš sa to musieť naučiť. Spolu so starou Zoey ťa to naučíme. Je to ťažká práca. Veľmi ťažká. Oveľa ťažšia, lebo ty na ňu nie si stavaný. Ešte nie si dostatočne silný. Vlastne sa ti to nebude páčiť, Joey, ale otec nežartuje. Vždy dodrží slovo. A už sa rozhodol. Radšej ťa predá alebo zabije, ako by mal prehrať stávku.“

V to isté ráno, keď sa ešte ľahký opar túlil k poliam, ma s drahou Zoey po boku a v chomúte, ktorý mi voľne visel okolo ramien, Albert vyviedol na Long Close a začal trénovať na farmárskeho koňa. Pri prvotnom tlaku sa mi chomút zadrel do kože a nohy zaborili hlboko do mäkkej zeme. Albert kráčal za mnou, takmer bez prestávky na mňa pokrikoval a plesol bičom vždy, keď som zaváhal alebo vybočil alebo sa nesnažil. A on presne vedel kedy. Albert za mojím chrbtom bol iný ako Albert, ktorého som poznal. Preč boli vľúdne slová aj láskavosť. Jeho hlas nadobudol tvrdosť a ráznosť, bol to hlas, ktorý by netoleroval neposlušnosť. Stará Zoey vedľa mňa so sklopenou hlavou a s kopytami v zemi len ticho ťahala pluh. Kvôli nej, kvôli sebe aj kvôli Albertovi som sa zaprel do chomúta a potiahol. Bol som rozhodnutý za týždeň zvládnuť základy orby farmárskeho koňa. Bolel ma každý sval, ale po dobrom nočnom odpočinku som sa cítil svieži a pripravený ráno znova pracovať.

Ako som sa zo dňa na deň zlepšoval, naša orba sa začala meniť na tímovú prácu a Albert používal bič čoraz menej. Jeho slová voči mne opäť zvľúdneli a na konci týždňa som vedel, že som si znovu získal jeho náklonnosť. V jedno popoludnie, keď sme doorali pole, nás vypriahol z pluhu a objal nás. „Už je všetko v poriadku. Zvládli ste to, drahí moji. Zvládli ste to,“ vyhlásil. „Niečo som vám nepovedal, aby vás to neodradilo. Dnes popoludní nás pozorne sledovali z domu môj otec s farmárom Eastonom.“ Poškrabal nás za ušami a pohladil nám nosy. „Otec stávku vyhral, no už pri raňajkách mi povedal, že ak dnes pole stihneme zorať, zabudne na tú nepríjemnú príhodu a ty, Joey, budeš môcť zostať. Dokázal si to, ty môj krásavec. Taký som na teba pyšný, že by som ťa najradšej vybozkával, kamoško, ale neurobím to, lebo sa stále pozerajú. Otec ti teraz iste dovolí zostať. Je to čestný muž, ktorý si stojí za slovom – keď je triezvy.“

O niekoľko mesiacov neskôr, keď sme sa po prepadnutej poľnej ceste pokrytej lístím vracali z kosenia na Great Meadow, Albert prvýkrát spomenul vojnu. Uprostred pískania zrazu zmĺkol a smutne povedal: „Mama vraví, že asi bude vojna. Vôbec neviem, prečo, ale všetci hovoria o akomsi starom vojvodovi, ktorého kdesi zastrelili. Netuším, prečo by to vôbec malo niekoho trápiť, ale mama hovorí, že vojna bude, no tu nás to nijako neovplyvní. Budeme žiť ako doteraz. Mám pätnásť a som príliš mladý, aby ma odviedli – tak tvrdí mama. Ale poviem ti, Joey, že ak je vojna, chcem ísť bojovať. Bol by zo mňa dobrý vojak, čo povieš? Aj v uniforme by som vyzeral skvelo, však? Vždy som túžil pochodovať v rytme kapely. Vieš si to predstaviť, Joey? Keď tak nad tým uvažujem, bol by z teba dobrý vojnový kôň, ak budeš ťahať tak, ako cválaš, a ja viem, že budeš. Bola by z nás ukážková dvojica. Boh ochraňuj Nemcov, ak by sme sa spolu postavili proti nim.“

V jeden horúci letný večer, po dlhom a prašnom dni na poli, keď som si práve vychutnával krmivo a ovos, Albert ma utieral slamou a trkotal o množstve dobrej slamy, ktorú majú odloženú na zimu a z ktorej sa bude dobre pokrývať strecha, som začul blížiace sa ťažké kroky Albertovho otca. „Žena,“ zakričal, „poď von.“ Hlas mal normálny. Triezvy. Bez strachu. „Začala sa vojna. Hovorili to v dedine. Správy priniesol dnes popoludní poštár. Tí satani vpochodovali do Belgicka. Už je to isté. Včera o jedenástej sme vyhlásili vojnu Nemcom. Tak im vyprášime kožuch, že už nikdy voči nikomu nezdvihnú ani päsť. O pár mesiacov bude po vojne. Vždy to tak bolo. Všetci si myslia, že keď britský lev spí, je mŕtvy, ale mýlia sa. Dáme im lekciu alebo radšej dve, žena – dáme im príučku, na ktorú nikdy nezabudnú.“

Albert ma prestal utierať a vypustil slamu z ruky. Pristúpili sme k dverám stajne. Mama stála na schodoch pri dverách domu a rukou si zakrývala ústa. „Božemôj,“ vzdychla tlmene. „Božemôj.“