Elektronická kniha

Financované zo zdrojov Európskej únie. Názory a tvrdenia v tejto knihe odzrkadľujú postoje autorov a autoriek a nemusia byť zhodné s oficiálnymi stanoviskami Európskej výkonnej agentúry pre vzdelávanie, audiovizuálny sektor a kultúru (EACEA). Za autorské názory a postoje nenesie zodpovednosť EACEA ani Európska únia.

Texty ©

Jana Bodnárová, Silvia Demovičová, Zuza Ferenczová, Paulína Feriancová, Andrea Gregušová, Marek Hudec, Barbora Kardošová, Hana Naglik, Juraj Raýman, Juraj Šebesta, Veronika Gertheis, Zsolt Győrei, Bálint Halász, Letti Kátai, János Lackfi, Nóra Majoros, Ágnes Mészöly, Réka Zsuzsanna Simon, Anna Somfai, Anna Szabó T., Cristina Centea, Oana Gheorghiţă, Liviu Chifane, Dorothea Ko., Oana Paler, Claudia Elena Peter, Cornel George Popa, Ion Andrei Puican, Bogdan Cristian Tudose, Călin Torsan

Ilustrácie ©

Žaneta Aradská, Nikola Aronová, Zuzana Bartová, Veronika Pažická, Paulína Pokryvková, Ira Shlyakhta, Simona Streberová, Zuzana Šebelová, Lenka Šturmankinová, Oľga Trojaková, Zsófi Almás, Lotte Budai, Eszter Godina, Zsuzsanna Iván, Juli Jásdi, Sári Kenyeres, Fruzsi Khor, Réka Korcsog, Rebeka Póth, Zsófi Szabó, Alexandra Ciocan, Rucsandra Enache, Oana Hajos, Adela Holdon, Emese Medvés, Diana Popescu, Ioana Sabău, Elena Șteică, Maria Tender, Iulia Cristina Tudosie

Preklad © Lenka Nagyová a Jana Páleníková, 2024

Slovenské vydanie © Vydavateľstvo Zelený Kocúr s.r.o., 2024

Zodpovedná redaktorka: Eva Andrejčáková

Jazyková korektúra: Darina Kližanová

Layout: Julianna Imola Szabó

Grafická úprava: Design Amorandi

ISBN 978-80-69010-21-5

EAN 9788069010215

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

3 KRAJINY – 30 POVIEDOK – 30 ILUSTRÁCIÍ – 30 PREKLADOV

Antológia Kolotoč vznikla vďaka spoločnému tvorivému úsiliu: do projektu európskej spolupráce TIME Together in the Middle of Europe sa zapojili tri vydavateľstvá detských kníh: CERKABELLA z Maďarska, EDITURA CASA z Rumunska a ZELENÝ KOCÚR zo Slovenska. Na výberovom procese a jeho výsledku sa v každej z troch krajín podieľala vybraná trojčlenná porota, knižná redakcia, 10 spisovateľských a 10 ilustrátorských osobností, prekladatelia a prekladateľky, partnerské inštitúcie aj herci a herečky.

Kolotoč predstavuje myšlienku spolupatričnosti, spolupráce a jeho ambíciou je sprostredkovať oslobodzujúci pocit radosti z toho, ako sa vieme jeden na druhého napojiť a zladiť sa v spoločnom rytme.

Čitateľská verejnosť drží v rukách bohato ilustrovanú knihu poviedok pre deti a tínedžerov, ktorá vychádza naraz v piatich rôznych jazykoch (okrem slovenčiny, maďarčiny a rumunčiny aj v nemčine a v angličtine), ako aj v audioformáte a zároveň v podobe e-knihy. Súčasťou prezentácie tejto publikácie je putovná výstava.

Ďakujeme odborným porotám a partnerským organizáciám za ich prácu pri posudzovaní textov a ilustrácií a pri prípravách sprievodných podujatí.

MAĎARSKO

Andrea Csörgei, Zoltán Hermann, József Lapis, Evelin Márton, Erika Pauer, Základná škola Templomdombi v Szentendre

Tibor Kárpáti, Barbara Nagy, Emese Révész, Kinga Rofusz, Mari Takács

RUMUNSKO

Sînziana Popescu, Mircea Pricăjan, Bianca Mereuță, Colegiul Național

„Mihai Eminescu” Oradea, Colegiul Național „Emanuil Gojdu” Oradea

Cristiana Radu, Andreea-Anamaria Meza, Elena Corina Andor, Ramona

Novicov, Nicolaie Ardelean

SLOVENSKO

Eva Andrejčáková, Lucia Molnár Satinská, Vlado Janček a žiacka porota (ZŠ Pusté Sady a ZŠ s MŠ Dvorníky a pani učiteľka Ivana Zacharová)

Hana Križanová, Kristína Soboň, Peter Michalík

Slovenské literárne centrum

MARIA TENDER

ANNA SZABÓ T.

– Stará mama, zle je, – pribehla Lili do záhrady.

Stará mama práve zvesila zo stromu kŕmidlo pre vtáčiky, na jar ho už nebude treba.

– Čo sa stalo, Lili? Prečo si taká smutná?

– Hana nechce so mnou tancovať. Vyhodila ma z našej izby, kričí, že chce byť sama, nechce sa so mnou rozprávať.

– Nebuď smutná, – položila stará mama kŕmidlo na zem a pohladkala Lili po hlave. – Hana má štrnásť, cíti sa, akoby ju svet odvrhol, a je veľmi nahnevaná. Nechápe, čo sa to s ňou deje. Akoby v nej zúrila búrka, nedokáže sa ničoho zachytiť.

– Prečo ma nechytí za ruku? Vždy sme spolu ráno skákali!

– Teraz by vedela tancovať iba nahnevaná. Naozaj bude lepšie, ak ju necháš na pokoji.

– Ako by som ju mohla utešiť?

– Neviem… – Stará mama sa bezradne rozhliadla, no náhle sa jej tvár opäť vyjasnila:

– Pozri! Tu je prvá včielka! Už priniesla aj peľ!

A naozaj: na konár jablone v rozpuku si sadla včela, na nôžkach jej svietili žlté hrudky peľu. Lili sa k nej sklonila a začala sa jej prihovárať:

– Nebuď smutná, maličká, som tu, budem na teba dávať pozor.

– Nie je sama, – usmiala sa stará mama. – Hneď sa vráti domov, do úľa, tam ju čakajú mnohé ďalšie. Ona je prvá z poslov. Vedela si, že bude pre ostatné tancovať?

– Tancovať? S kým?

– Sama, no všetky ju budú nasledovať. Bude sa točiť dokola, tancom nakreslí mapu, všetkým ukáže, čo nazbierala. Ostatné včely tak budú vedieť, že sa môžu vydať za nektárom. Takto vyzerá tanec včiel, sleduj! – a stará mama predviedla vnučke včelí valčík. Lili sa smiala a včela vystrašene odletela.

Nečakané radovánky vylákali spod kríkov aj mačku Micu. Keď sa stará mama konečne zastavila, Mica sa jej začala obtierať a motať okolo nôh, pradúc si žiadala raňajky.

– Aj ona tancuje! – vykríkla Lili. – A ešte k tomu spieva!

– Mám zatancovať aj mačací tanec? – ponúkla sa stará mama a hneď začala, no vedela napodobniť len to obtieranie, pradenie jej nijakovsky nešlo, na čo sa obe tak rozosmiali, až kŕdeľ sýkoriek, čo zo susednej záhrady sledoval, ako zo stromu zmizlo kŕmidlo, urazene odletel.

– Ja viem aj hniezdiaci tanec!“ skríkla Lili. – Keď si sýkorka dokončí domček, takto sa v ňom zahniezdi, pozri! – a vyskočila starej mame do lona, kde sa začala hniezdiť. Keď mačka Mica vystrúhala žiarlivú grimasu, smiali sa ešte väčšmi. Ľahli si na chrbát do trávy a váľali sa hore-dolu. Mica odvrátila hlavu a so vztýčeným chvostom pomaly odkráčala k domu. To ich ešte viac rozbláznilo, zavýjali a chechtali sa, až sa zadúšali, vo vnútri ich šteklila veselá jarná nálada.

Prestali, až keď ich bolel bok. Vtedy pocítili, aká studená je zem, chladila ich ešte aj cez kabát. Rýchlo vstali a oprášili sa.

– Je mi zima, poďme dnu, – prosila Lili. – Dvíha sa vietor!

Po ceste za Micou sa konáre okolo nich začali knísať, pri záhradnom jazierku zašušťali bambusy. Stará mama zastala, usmiala sa, začala čosi šepotať a ohýbať sa na všetky strany.

– Bambusový tanec, jasné, – usmiala sa aj Lili. – No musí ho robiť veľa ľudí, inak nevyznie, ako má. Jeden bambus veľkú parádu nevyčarí.

– Bambusový tanec… ľahké bambusy, čo cvičia tajči… – zamyslela sa stará mama a zmenila pohyby na plynulé a pomalé. Zmĺkla, zvážnela. Obradne mávala rukami a ohýbala sa, ako sa to učila na kurze tajči.

– Aké je to pekné, – vzdychla si Lili. Neprekvapila sa, lebo už videla starú mamu hýbať sa s ostatnými v parku, no nikdy by si neuvedomila, že starší ľudia môžu spolu pôsobiť ako les bambusov, tancujúci vo vetre. Ani sa nepokúšala napodobniť ich: vedela, že sa musí ešte veľa učiť.

Stará mama zakončila cvičenie elegantným pohybom a povedala:

– Keby Hana znovu tancovala, nebola by taká smutná. Opäť by sa naladila na svet.

– Ja tento tanec poznám, – vyhlásila Lili.

– Ona už nie, lebo ho zabudla, – povedala potichu stará mama, keď došli k domu. Na krytej verande, chránenej pred vetrom, si sadla na prútenú stoličku. Tu zvykla rozprávať. Lili si sadla na stolček k starkiným nohám. Chvíľu mlčali. Potom stará mama povedala:

– Veru, všetko okolo nás tancuje, len si to treba všimnúť. Všetko spieva, len sa na to treba naladiť. Na bzučanie včiel, na hrkútanie hrdličiek, na kŕdeľ vrán, čo sa v letku otočí, keď ho unáša teplý vzdušný prúd. Na kruhy vo vode, na tiene, čo sa vznášajú pod stromami. Vietor fúka, prestane a znovu sa zdvihne, beží dokola po zemi, dážď sa leje a potom sa voda odparí, zo semena sa stane strom, pre niekoho plynie čas pomaly, pre iného v rýchlejšom rytme, no všetci sme spolu pod nebom, spolu počúvame cinkanie hviezd za letných nocí, slabučké zvuky snehových vločiek, ako sa v zime krútia a sadajú na zem. A točí sa aj obloha, planéty tancujú okolo slnka, všetci spolu tvoríme vesmírny tanečný kolobeh, tancujeme valčík svetla. Nikto nikdy nie je sám, každý človek, každý tvor na zemi sa točí s ostatnými v krehkej sklenej guli atmosféry. Tento veľký kolotoč je najkrajší kruhový tanec na svete.

– Tancujme! – zašepká Lili, no ani sa nepohne, len stisne starej mame ruku.

REBEKA PÓTH

ION ANDREI PUICAN

Dívam sa do tvojich očí a mám dojem, že som ťa nikdy nepoznala.

– Ale ja ťa poznám lepšie, než sa poznáš ty sama, Ana.

Premýšľam… kedy sme sa stretli prvý raz? Bola noc? Alebo to bolo na začiatku roka? Nie. Bolo teplo, veľmi teplo. Určite to bolo niekedy v lete.

– A bála si sa im povedať svoje meno.

Ana. Banana.

– Musíš uznať, že je to funny.

Teraz áno. Teraz sa už aj ja na tom smejem. Veľa som sa naplakala pre to ovocie. A vieš, čo je na tom najlepšie? Že mám rada banány, vždy som mala.

– To meno z teba robilo rozpoltenú bytosť, tak ako je rozpoltený banán v dezerte Banana Split. Ale čo je horšie – keď ťa porovnávajú s nejakým exotickým ovocím alebo keď ti hovoria, že ťa je veľa? Anina Slanina, Anina Tučina.

– Prestaň! Nechcem sa už vracať k tomu obdobiu. Mráz mi behá po chrbte. Ešte teraz cítim na čele chlad záchodovej misy. Natrápila som sa, aby som všetko zo seba dostala. Aby vo mne neostal ani kúsoček jedla. Nič. Aby som zmizla. Schudla tak, aby som sa už nevidela. Aby ma už nikto nevidel.

– Stále sa nenávidíš?

Niekedy. Niekedy si na to spomeniem.

– Skôr si myslím, že zabúdaš na seba. Lenže nenávidieť sa začíname vtedy, keď zabúdame, kým sme.

Zbožňujem tanec. Hoci som vlastne nikdy netancovala rada – zdá sa mi, že vtedy sa na mňa všetci dívajú, striehnu na najmenšiu chybičku, ktorú urobím. Na najmenší krok, čo nie je v súlade s rytmom. A keď sa potknem, akoby som počula búrku nadšenia. Či už pri tanci alebo pri hocičom inom, život na to dáva veľa príležitostí. Tento tanec by nám mal pripadať celkom prirodzený, nie? Mali by sme ho mať vytetovaný do našej DNA, nie? Jedna špirála chromozómov na každý tanečný štýl.

– Každý má svoj rytmus. Veď aj ty si občas povieš: potkneme sa, spadneme, stratíme rytmus a vrátime sa. Niekedy to ide ľahko, inokedy ťažšie. Všetci sa potkýname, či už sa vysmievame druhým alebo nie, či už ovládame ekvilibristiku alebo sa nám zdá, že práve nám sa niečo také nikdy nestane.

Gratulujem k dobrej pamäti. A ako mi teraz pomáha? Vo chvíli, ako je táto, keď som na dne, keď do človeka hádžu kamene? Kto je bez viny, nech prvý hodí kameňom. Kto sa nikdy nepotkol, nech prvý zdvihne kameň! Ťažké slová, ktoré tnú do živého, pohyby, ktoré naznačujú hod, a pohľady plné zlovôle, toľko bezdôvodnej nenávisti bez najmenšieho vysvetlenia – všetky tie kamene, čo ma zasypávajú jeden za druhým. Sú dni, keď sa cítim zničená. Sú rána, keď sa zobudím ako dnes. Jediná vec, ktorú sa mi v takých chvíľach žiada urobiť, je natiahnuť si na hlavu paplón z kameňov a znovu sa ponoriť do sna. Možno sa mi bude snívať o inom svete. Možno sa mi tam podarí ujsť. Možno sa mi bude snívať o mne inak a zobudím sa ako niekto iný.

– Počuj, ty čomu veríš?

Teraz? Ničomu. Vlastne nie. Životu, takému, aký je. Sebe, niekedy, takej, aká som. Pokúšali sa ma kŕmiť rituálmi a dogmami, aj Bohom a náboženstvom. Keď som bola malá, každú nedeľu v tú istú hodinu ma vodili na omšu. Kázali mi spovedať sa. Rozumieš? Ale aký hriech môže spáchať päťročné dieťa? Alebo šesťročné. Akého zla sa môžeš dopustiť, keď sa učíš písať prvé písmená? A… B… C… DE… Prepáčte mi, ujo farár, že som napísala tie písmená spolu. Mám vám pobozkať ruku? Iba tak mám šancu na záchranu?!

Nazlostila sa. Je to normálne. Ale ani oni to nevedeli. Nikto to nevedel. Potrebovali to pochopiť. A to bol najjednoduchší a najúčinnejší spôsob, medzi dvoma údermi zvonov.

Ich vec! Dieťaťu sa to nerobí. Nevbíjaš mu do hlavy hlúposti, ktorým v skutočnosti ani nerozumie. Môžeš mu rozprávať príbehy – každé dieťa rozumie dobre vyrozprávanému príbehu. Môžeš mu ukázať mágiu sveta, hocakej veci, ľudí. Dať mu slobodu, aby bolo takým, akým je. Dieťaťom. Pri troške šťastia sa mu možno podarí uchovať si kúsok z toho dieťaťa po celý život…

– Ana, ty už v nič neveríš?

Teraz? Podľa toho, aký je deň. Ak sa ma to opýtaš nečakane, tak verím v mágiu, ktorá nás presahuje, ktorá je mimo tela alebo zeme, či dopravy – verím v niečo, čo je nad nami, a je to krajšie než všetko, čo vidíme, čoho sa môžeme dotknúť, ovoňať. Verím v energiu, ktorá nás zjednocuje, tu na zemi aj nad oblakmi. Ale nechci odo mňa, aby som to označila za Boha, pravoslávneho alebo hociktorého iného Boha hociktorého iného náboženstva. Nechci odo mňa, aby som mu dala meno alebo podobu. Viem len, že existuje.

– Stačí. Je toho viac než dosť. A teraz… je čas.

Áno. Je to zvláštne, nie? Koľkí ľudia sa vlastne rozprávajú sami so sebou? A so svojimi strachmi? S obavami? S panikou? S tými rozochvenými myšlienkami, rozochvenou bytosťou, so všetkým, čo robíme – s úzkosťami. A koľko ľudí pomenovalo svoju vlastnú úzkosť? Ty to vieš, Nana?

Ana pustila z ruky zubnú kefku, ktorá tupo klepla o umývadlo. Ešte raz sa na seba uprene pozrela. Na každom zube sa poriadne vytancovala. Zatancovala si s každou myšlienkou. Zrkadlo pred ňou bolo zahmlené. Celá kúpeľňa sa ponorila do teplej a vlhkej hmly. Podobala sa na jej život. Hmla pubertiačky. Nevie si predstaviť, ako sa prederie cez tú hmlu. Ale rozplynie sa…

* Podľa najnovších psychologických štúdií je úzkosť jednou z najrozšírenejších porúch u mladých ľudí na celom svete.

NIKOLA ARONOVÁ

Koniec ukážky