Matúš Ritomský

Na konci zostane človek

Mozaika humanizmu

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s. Bratislava

v roku 2021 ako prvé vydanie.

Copyright © 2021 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2015 – 2020 Matúš Ritomský

Autor publikácie

Matúš Ritomský

Editorka

Beata Balogová

Jazyková redaktorka

Jana Kovaľová

Grafická úprava a spracovanie

iGor Kovár

Dizajn titulky

Hejty! – Branislav Tomčík

Produkcia

Ján Pallo

Ilustrácia na obálke:

Zorka Lednárová: 2000 n. l. (nášho letopočtu), detail z diela

Tlač: Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-559-0695-9

Všetky práva sú vyhradené.

PREDSLOV

Ako byť bezhraničný, ale nenarušovať hranice druhého človeka? Ako byť otvorený, ale nedovoliť svojej podstate, aby sa roztiekla ako zmrzlina v rukách dieťaťa v auguste? Ako vytýčiť svoje červené línie, ale nevystavať pritom múry väzenia, z ktorého nebude cesty von?

Ako klásť otázky a nezabudnúť, čo sme si chceli počať s odpoveďami? Ako si počínať v rozhovoroch o hodnotách, keď chceme byť spravodliví a principiálni, ale nechceme prísť o ľudskosť a empatiu?

Matúš Ritomský sa pýta a citlivo zvažuje. Vrhá sa do prúdu otázok, ktoré nás denne unášajú, kým sa my snažíme nájsť svoje ukotvenie. K niektorým odpovediam sa vracia, aby videl, či prežijú aj ďalšiu zrážku s realitou.

Čo ak sme zaseknutí medzi kategóriami, do ktorých sa nezmestíme, ale tí, čo pre svoje mentálne pohodlie radi zjednodušujú, by nás do škatuliek najradšej natesnali? Čo ak sa chceme modliť k takému Bohu, ktorý do seba pojme rôznorodosť a nevyhnutnú zmenu?

Ako sa rozprávať s ľuďmi, ktorí neveria vede a tvrdia, že mýty sú silnejšie, lebo im rozumie viac ľudí? Ako dostať vedu aj na miesta, kde sa zvyk čítať knihy ani neudomácnil? Ako oslavovať pokrok, ale nerozkopať tradície, vďaka ktorým sme niekde zakorenení?

Čo ak nechceme odkrajovať zo svojej identity len preto, aby sme sa zmestili do definícií, ktoré niekto s politickou mocou alebo s historickým vplyvom nanútil spoločnosti? Sme naozaj bezmocní, keď narážame na prejavy nenávisti, rasizmu, šovinizmu a fašizmu, ktoré sa maskujú ako „iný názor“, ktorý by sme mali tolerovať? Z akých mentálnych bojov máme ustúpiť a v ktorých máme krvácať?

Kniha Na konci zostáva človek (mozaika humanizmu) zachytáva túto dennú prácu humanistu, ktorý sa prehrabáva vo svojich interpretáciách a pocitoch, aby ich usporiadal do celku. Takého, čo bude dávať zmysel aj na konci dňa, keď všetko stíchne a my niekde medzi bdelosťou a zaspávaním balansujeme naše činy.

Lebo to je najťažšie. Naozaj žiť teórie a vzletné poučky a byť s nimi autenticky v súlade.

Beata Balogová

JE HUMANIZMUS PRÁZDNYM POJMOM?

(úvod)

Všetci čelíme rovnakému údelu, krehkosti života, nevyhnutnej smrti a potrebe hľadať odpoveď na zmysel našej existencie. Táto skutočnosť medzi ľuďmi vytvára jedinečné a hlboké puto, ktoré je esenciou humanizmu.

Slovo humanizmus sa v mojich komentároch a článkoch objavuje už roky. Zväčša ho používam ako základné, takmer nespochybniteľné východisko na ďalšie uvažovanie o aktuálnych udalostiach. V tejto knihe sa však pokúsim preskúmať samotný pojem a predovšetkým spôsob, akým ho používam. Možno z fragmentov mojich textov a myšlienok poskladať širší obraz humanistického ideálu schopného odolávať zápasu protichodných spoločenských síl a súperiacich interpretácií ľudského konania? Čo presne pre mňa samého znamená humanizmus, na ktorý sa tak rád odvolávam?

Postupne som si uvedomil, že viac ako strnulá definícia je humanizmus pre mňa neustálym hľadaním odpovedí. Stále novými a niekedy aj nečakanými spôsobmi sa musím vyrovnávať s tým, že ľudia, seba nevynímajúc, dokážu byť krutí, občas klamú, košeľa je im bližšia ako kabát, konajú sebecky, často aj na úkor druhých.

Humanizmus nie je naivná viera v to, že človek sa rodí ako dobrý. Ako humanista môžem, ba priam musím, počítať aj s ľudským zlom. Porozumieť človeku znamená vnímať aj jeho evolučné a biologické determinácie, to, ako ho v priebehu histórie poznačili boje o obmedzené zdroje, ako sa s vôľou prežiť spája aj súťaživosť, nepriateľstvo, agresia. Oproti týmto silám stojí altruizmus, ochota pomáhať, tendencia spolupracovať, prosociálne sily, ktoré sa ukázali v priebehu ľudskej histórie ako veľmi efektívne aj z hľadiska nášho prežitia.

Nad našimi obmedzeniami stojí dôvera v tvorivú silu človeka, v jeho schopnosť snívať, vytvárať ideály, vytýčiť si cieľ, ku ktorému chce smerovať. Človek sa môže rozhodovať, aké hodnoty bude svojím konaním podporovať, akým spôsobom bude vytvárať svoj život a formovať spoločenstvo. Môže vedome posilňovať egoizmus, prehlbovať rozdiely, stavať múry, vytvárať živnú pôdu pre násilie, útlak, nespravodlivosť a vojny. Alebo môže konať opak.

Ako humanista sa spolieham na ľudskú racionalitu, no beriem do úvahy aj ľudské pudy, emócie, temné zákutia ľudskej povahy. Človek sa potrebuje chrániť aj pred sebou samým. Preto musí naplno využiť okamihy, keď je schopný posilňovať spoločenské vzťahy, inštitúcie a pravidlá, ktoré ho chránia aj v situácii, keď sa mu zatemní mozog, zatvrdne srdce a on prepadne tomu horšiemu, čo v sebe nosí.

Humanizmus kladie dôraz na schopnosť človeka spoznávať svet a prostredníctvom poznania odpovedať na otázky, ktoré ho trápia. Možno povedať, že túžba poznať a vzdelávať sa, nielen formálne, ale v dôsledku autentickej potreby prenikať hlbšie do podstaty vecí, je uhoľným kameňom humanistického ideálu. V ľudských životoch zohráva zároveň dôležitú úlohu aj tajomstvo. Uvedomujeme si, že hranice nášho poznania sú obmedzené a popri tom tušíme, že aj to, čo dosiaľ ostáva nepoznané a tajomné, má na naše životy vplyv. Toto tajomstvo môže byť zdrojom obáv, ale aj nádeje.

Racionalita sama osebe nie je odpoveďou na otázky dobra a zla. Ako si všimol už osvietenský mysliteľ David Hume, aj rozhodnutie zničiť celý svet pohybom jedného prsta sa môže vnímať ako racionálne. Vôľa žiť, rovnako ako vôľa život podporovať a chrániť, nie je nevyhnutne dôsledkom racionálneho uvažovania. Je skôr jeho predpokladom či dokonca podmienkou. Slovami českého filozofa Otakara A. Fundu: „Na základe skúsenosti, aké nádherné je žiť, dospieva človek z faktu života samotného k viac než len racionálnemu, bytostnému poznaniu, že život je potrebné chrániť a jeho zachovaniu pomáhať.“ (Otakar A. Funda: Albert Schweitzer – zástanca kritického myslenia a úcty k životu 1988.)

Práve vďaka pozitívnemu vzťahu k životu dokážem nachádzať zmysel v humanistickom úsilí o vytvorenie takého sveta, v ktorom bude môcť čo najviac ľudí realizovať svoj vlastný potenciál a zažívať vďaka tomu radosť z bytia.

VÝZVY HUMANIZMU V 21. STOROČÍ

V roku 2016 Milan Krajniak zverejnil svoj manifest, v ktorom vyhlásil boj liberálnej demokracii. V súvislosti s tým napísal článok pre Denník N, kde tvrdí: „Takzvané osvietenstvo a humanizmus sú prázdne pojmy. Sú odtrhnuté od vedomia a sŕdc ľudí, nikto nad nimi nezaplače, pretože nemajú žiadne posvätno, pre ktoré by stálo za to prinášať obete.“ Moja reakcia znela takto:

„Ten, kto dokáže povedať, že humanizmus je prázdny pojem, zrejme nikdy nemal možnosť pozrieť sa, obrazne povedané, na ľudský život z výšky.“

Humanizmus je totiž predovšetkým vedomie, že v známom vesmíre niet okrem človeka inej bytosti, s ktorou by sme sa vedeli porozprávať o našich najhlbších existenčných otázkach, s ktorou by sme mohli precítiť našu radosť zo života a strach zo smrti, s ktorou by sme si mohli spolu uvedomovať našu malosť a jedinečnosť zároveň.

Americký astronóm Carl Sagan to vyjadril vtipom: „Ak stretnete človeka, ktorý s vami nesúhlasí, nechajte ho radšej žiť, môže sa vám totiž stať, že na najbližšej miliarde galaxií už nikoho podobného nenájdete.“

Iste, život prináša aj potrebu pragmatických riešení, niekedy sa stretávame aj s ľuďmi, ktorí nám chcú ublížiť, ale práve humanizmus nás nabáda k uprednostňovaniu takých riešení, ktoré nevedú k vzájomnému vraždeniu, ale umožňujú nám spájať sa pri vedomí krehkosti našej vlastnej existencie.

Predstava, že spásu pred našimi úzkosťami a neistotami prinesie návrat ku konceptom národa, etnicity či konfesijnej príslušnosti v čase, keď upierame oči k osídleniu Marsu a snažíme sa dovidieť do svetov vzdialených milióny svetelných rokov, je naivná, smiešna a tragická zároveň.

(SME 24. 11. 2016)

Začiatok 21. storočia je poznačený posilňovaním nacionalistických a extrémistických politických prúdov, náboženského extrémizmu, xenofóbie, ale aj úspechmi vyprázdnených pragmatikov, ktorí viac neveria vznešeným ideálom a namiesto nich vidia iba sebecké záujmy. Aj v krajinách strednej Európy slávili protiliberálne a protihumanistické politické sily v posledných rokoch viaceré víťazstvá. V tejto atmosfére sa môžu niektorí ľudia nechať strhnúť k ľahkovážnemu prorokovaniu konca humanistického ideálu. Tieto temné proroctvá sú však predčasné.

Karl Popper vo svojej knihe Otvorená spoločnosť a jej nepriatelia opísal pravidelne sa opakujúce historické cykly, počas ktorých vznik otvorených spoločností s ich pluralizmom a rôznorodosťou vyvoláva úzkosť a neistotu. Strach z nového a neznámeho zákonite vedie k návratu strnulých spoločenských štruktúr a k vláde diktátorov, ktorí dokážu ľudské obavy využiť vo svoj prospech. Tento historický protipohyb však nikdy nie je konečným stavom, ale iba prechodným obdobím, po ktorom zvyčajne nasleduje ďalší pokrok smerom k otvorenosti a novému poznaniu.

Dnes sme tiež svedkami obáv z nového poznania a túžby vrátiť sa k istotám minulosti. Odohráva sa to v akejsi instantnej podobe, zrýchľujúci sa svet sociálnych sietí spôsobuje, že zlé a dobré správy prichádzajú v čoraz rýchlejšom slede a spolu s nimi sa menia aj nálady spoločnosti. Význam a zmysel humanizmu však nemožno posudzovať iba mierou väčšinovej podpory spoločnosti, ktorá bude vždy premenlivá a nestála. Skutočná hodnota humanizmu závisí od trvácnosti hodnôt, ktoré sú s ním spojené.

Ochrana rozmanitosti, voľnosti, tvorivosti či slobodného bádania zostanú hodnotami aj vtedy, keď sa strachom a zmätkom ovládaní ľudia dočasne priklonia na stranu diktátorov či autokratov. Príklon k protihumanistickým myšlienkam môže byť spôsobený iracionálnou erupciou nálad, ktoré rýchlo vzplanú, ale aj opadnú.

Samozrejme, autoritárske sily v týchto prechodných obdobiach dokážu za pomerne krátky čas napáchať veľa škôd. Najmä vtedy, ak skepse a beznádeji prepadnú aj ľudia vyznávajúci hodnoty slobody, demokracie a otvorenosti. Preto je také dôležité trvať na humanistických hodnotách aj v horších časoch. Nenávistné vášne treba vyvažovať vždy, keď s novou silou prepuknú a keď sa zdá, že im patrí budúcnosť. Humanistický ideál káže zastať sa menšín vždy, keď sa stanú terčom nenávistného populizmu, pestovať vnímavosť k hlasom zraniteľných a vylúčených na okraj, vystúpiť na obranu všetkých, ktorým v čase kríz hrozí, že ich spoločnosť hodí cez palubu. Rovnako treba stále čeliť štvavým hlasom namiereným proti intelektuálom, vzdelaniu a vedeckému poznaniu, ktoré nás učí vnímať svet v jeho zložitosti.

Patrik Ouředník, autor eposu Europeana, povedal, že rozdiel medzi demokraciou a totalitou je v schopnosti nuansovať – vidieť drobné rozdiely, vnímať zložitosť a hĺbku problémov, ktorým čelíme, a životov, ktoré žijeme.

Totality ponúkajú zjednodušený obraz dobra a zla, jasné pomenovanie nepriateľa, hrubo vyznačené frontové línie. Liberálne demokracie, naopak, vytvárajú voľný priestor, v ktorom sa jednotlivec musí orientovať sám a ktorý na jeho túžbu po nájdení odpovede kladie vyššie nároky.

V časoch krízy táto sloboda prináša neistotu, z ktorej sa totalitné sily rady vysmievajú. V západných sekulárnych demokraciách vraj pravda už viac neexistuje, veľká pravda sa rozdrobila na množstvo malých právd, medzi ktorými blúdia zmätení občania. Bez slobody a existencie voľného tvorivého priestoru je však skutočné hľadanie pravdy iba ilúziou.

Dnes potrebujeme pochopiť práve toto – zložitosť sveta by sa nemala stať zámienkou na návrat do náručia totalitarizmu, autoritárstva a jednorozmerných ideológií, ktoré ponúkajú iba zdanlivé istoty, ale v skutočnosti nás ženú do náruče barbarstva.

(SME 4. 1. 2016)

Ako som už spomenul, humanizmus sa musí neustále konfrontovať so skutočnosťami a javmi, ktoré zdanlivo popierajú jeho východiská. Za posledné roky sme boli nielen na Slovensku, ale aj na globálnej úrovni, svedkami udalostí, ktoré znamenali pre každého humanistu veľkú výzvu. Utečenecká kríza, konflikty kultúr a náboženstiev, xenofóbne reakcie časti populácie, polarizácia spoločností, kmeňové vojny prenesené na internet, nástup nacionalistického populizmu, vplyv a hrozba klimatických zmien. Na lokálnej úrovni sme boli svedkami vraždy novinára a jeho snúbenice, zlyhávania systému spravodlivosti, korupcie, ktorá prerástla najdôležitejšími štátnymi inštitúciami. Videli sme silnieť fašizmus a politický extrém, prehlbovanie predsudkov a šírenie nenávistných prejavov voči menšinám.

Práve v konfrontácii s prejavmi odvrátenej tváre ľudských bytostí a spoločenstiev som musel vo svojich textoch kriticky skúmať vlastné hodnotové východiská a ideály. Dnes, s odstupom času, tieto texty vnímam ako kamienky v mozaike, ktorú sa pred čitateľom pokúsim poskladať do väčšieho celku. Mojím cieľom je ukázať, že humanizmus v 21. storočí je stále živým a dôležitým myšlienkovým prúdom.

PRESTAŇME SI KLAMAŤ, ŽE NÁS OCHRÁNI MÚR

(utečenecká kríza, migrácia a konflikt kultúr)

V rokoch 2014 a 2015 otriasla Európou kríza, ktorá dodnes predstavuje jednu z najväčších výziev humanizmu v 21. storočí. V dôsledku ozbrojených konfliktov, predovšetkým v Sýrii, Iraku a Afganistane, začali do Európy prúdiť státisíce utečencov a žiadateľov o azyl. Tisíce zahynuli počas cesty, utopili sa pri pokuse prekonať more, alebo zomreli v dôsledku zlých podmienok v utečeneckých táboroch a záchytných centrách. Holandská organizácia UNITED v spolupráci s denníkom The Guardian vypracovala analýzu, podľa ktorej sa v rokoch 2014 až 2017 v Stredozemnom mori utopilo viac ako
11 000 ľudí. Európska únia nedokázala na utečeneckú vlnu efektívne a koordinovane reagovať, zoči-voči humanitárnej kríze sa prejavili slabé miesta spoločného európskeho projektu.

V tom istom čase organizácia Islamský štát, ktorá upevnila svoju moc vo vojnou rozvrátenej Sýrii a Iraku, začala podporovať alebo aj priamo organizovať teroristické útoky v krajinách západnej Európy. V rokoch 2014 až 2016 si teroristické útoky, ku ktorým sa prihlásili islamskí radikáli, vyžiadali viac obetí ako všetky teroristické činy počas celej novodobej európskej histórie. Islamský štát popritom efektívne využíval moderné formy propagandy. Ich cieľom bolo prehlbovať náboženský a kultúrny konflikt v európskych spoločnostiach a usilovať sa o destabilizáciu západných demokracií.

Všetky tieto udalosti vytvorili napätú spoločenskú atmosféru, ktorej súčasťou sa stali aj vášnivé diskusie o náboženskom spolužití, povahe islamu, kultúrnych rozdieloch či zlyhaniach multikulturalizmu.

Napriek týmto skutočnostiam vo väčšine európskych krajín neprevládli negatívne postoje k utečencom či migrácii. Podľa Pew Institute v krajinách, ktoré sú cieľom väčšiny migrantov, ako sú Veľká Británia, Francúzsko či Španielsko, sa v roku 2018 zvýšil podiel tých, ktorí tvrdia, že migrácia posilňuje ich krajinu. V Nemecku, ktoré znášalo najväčšiu ťarchu migračnej krízy, 82 percent obyvateľov vyjadrilo ochotu naďalej pomáhať ľuďom utekajúcim pred vojnou a násilím.

Naopak, v krajinách strednej Európy, ktoré nepociťovali v súvislosti s utečeneckou krízou zďaleka takú záťaž, je počet ľudí ochotných pomáhať utečencom výrazne nižší. Na Slovensku začala téma rezonovať v prvej polovici roku 2015. V tom čase sme sa stali svedkami odmietania, strachu a neochoty pomôcť ľuďom z krajín postihnutých vojnou. Hnacím motorom väčšinových postojov boli predovšetkým predsudky živené emočne vyhrotenými správami, dezinformáciami a hoaxmi. Aj keď na území Slovenska nežije výrazná moslimská menšina, v roku 2015 sa utečenci a islam stali jednou z hlavných tém parlamentných volieb. Diskusia sa často viedla vo forme primitívnych nenávistných prejavov.

Medzi najvážnejšie dôsledky utečeneckej krízy patrilo posilňovanie extrémistických tendencií v samotných európskych spoločnostiach, čo prinieslo vlnu víťazstiev nacionálno-populistických politických síl a posunulo celý diškurz od humanistických pozícií ku kmeňovým vojnám a stavaniu múrov.

Koniec ukážky