Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Stroskotanec sférických letov

Peter Kompiš

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Maga, Martin Hlinka, Lucia Muráriková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0209-8

Pôvodná publikácia

Peter Kompiš. Stroskotanec sférických letov. Učiteľ. kníhkup. a nakl. O. Trávníček. Žilina 1927. 61 s.

Bibliografické poznámky

Peter Kompiš: Stroskotanec sférických letov. Básne

1927

Učiteľ. kníhkup. a nakl. O. Trávníček v Žiline

Albertovi Pražákovi

Knihtiskárna František Rebec v Praze II., Lípová ulice 4

Stroskotanec sférických letov

Zas zemi vrátený som, lučín dýcham vôňu,

vyhnaný z rája nadpozemských snov,

a stroskotanec letov sférických

uvrhol poslednú som kotvu v spodok pevný.

Som klesol v prach, však jako Antaeus

po každom zeme-matky dotyku

v strhaných žilách príliv nových síl,

hoj, prúdiť cítim mocou čarovnou.

Prismelý bol môj let a pád tak náhly, prudký

jak anjelov, dol s nebies svržených,

sa chápajúcich márne skalných brál,

bezmocne rútiacich sa v desnú, bezdnú priepasť.

Osudom ubitý som v hlbín klesol tiene,

sa v mdlobách svíjam nepokorený,

som túžiť neprestal za výškou závratnou

a pošliapaný bárs, zas dvíham hlavu vzdorne.

Zas smelo vzletieť chcem, až príde čas,

ssať závratu slasť zase opojnú.

Však o jedno ťa prosím, Osude:

stroskotať nedaj viac mi do prachu,

zapadnúť biedne v blatné nižiny!

Daj doletieť mi k hviezdam ligotným,

alebo rozdrtiť sa o bralá

pri gigantickom páde osudnom.

Pred jednými oblokmi

Jak hrdé kniežatá čajs’ v zámku nádhere

či pyšných učencov sbor vo svätyni vied,

nad všetok ostatný dol povýšených svet —

— sa v hmlistých oblokoch mihajú postavy.

Okolo život vrie a kypí vesele,

zalieha veľmesta k nim šumot stozvuký.

K nim nemôž’ doľahnúť; tam trpia bez muky,

jak v hrade zakliatom, na pustej sihoti.

Na sviežiu zeleň sa dívajú naproti,

na rady palácov, víl, majestátny dóm,

im pestré veľmesto je vzdušným preludom

a vlastných zimničných hláv prelud — životom.

Ich blaho intríg roj, ni závisť nezmarí,

sú suveréni to, titáni, bohovia,

čo k dielam ohromným sa, k divom hotovia;

čo chcú, to deje sa — hneď znejú fanfáry,

hneď velia armádam, do hviezdnych svetov letia,

hneď hýbu zemguľou (bárs iba v mysli chorej),

by slabí do omdletia

na lôžko poklesli nešťastní, preúbohí,

sa ľuďmi stanúc zas na chvíľu letmú, krátku.

Von jasmín opojnú zas šíri vôňu sladkú,

máj hýri nádherou, svet ľúbostný vzdych samý.

— — — — — — — — — — — —

Ztrnulých očí pár sa mihol za mrežami.