Krvavé územie - Európa medzi Hitlerom a Stalinom
Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: Timothy Snyder – Krvavé územie - Európa medzi Hitlerom a Stalinom
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Timothy Snyder

Krvavé územie

Európa medzi Hitlerom a Stalinom

Elektronická kniha

Z anglického originálu Timothy Snyder: Bloodlands – Europe Between Hitler and Stalin preložili Igor Slobodník a Martin Slobodník

Redakcia Zuzana Demjánová a Ján Gregor, jazyková redakcia Ľuba Kukučková

Vydanie tejto publikácie podporilo Veľvyslanectvo USA na Slovensku, pretože ponúka dôležitý pohľad amerického historika na druhú svetovú vojnu a predchádzajúce a následné obdobie. Závery uvedené v tejto publikácii sú iba autorove a Veľvyslanectvo USA na Slovensku alebo Ministerstvo zahraničných vecí USA nenesú zodpovednosť za ich obsah.

Preklad tejto knihy vznikol aj vďaka finančnej podpore Literárneho fondu.

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2013

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Martin Mistrík (www.zelenaluka.sk)

Grafická úprava máp Igor Slovák

Prvé vydanie

First published in the United States by Basic Books, a subsidiary of Perseus Books L.L.C.

Copyright © Timothy Snyder, 2010

All rights reserved

Preklad © Igor Slobodník, Martin Slobodník, 2013

ISBN 978-80-8159-025-2

Tvoje zlatisté vlásky, Margaret,

Tvoje popolavé vlásky, Šulamit

Paul Celan

Fúga smrti

Všetko plynie, všetko sa mení.

Človek nenastúpi dva krát na rovnaký väzenský vlak.

Vasilij Grossman

Panta Rhei

Cudzinec v Čiernom mori utopil sa opustený,

Nebolo nikoho, kto by prosby o odpustenie vypočul

Búrka na Čiernom mori

(ukrajinská ľudová pieseň)

Miznú celé mestá. Namiesto prírody

len biely štít ako obrana pred ničotou.

Tomas Venclova

Achillov štít

Predslov

EURÓPA

„Teraz už prežijeme!“, hovoril si vyhladnutý chlapec, kráčajúc opustenou hradskou krížom cez prázdne polia. Strava, ktorú videl, však bola len hrou jeho predstavivosti. Všetko obilie zhabali – v bezcitnej vlne rekvirovania, ktorá odštartovala časy masového vraždenia v Európe. Písal sa rok 1933 a Josif Stalin sa pustil do cieleného vyhladovania sovietskej Ukrajiny. Chlapec zomrel spolu s ďalšími tromi miliónmi. „Stretneme sa,“ povedal mladý Soviet svojej manželke, „pod zemou.“ Mal pravdu; zastrelili ho krátko po nej, oboch pochovali spolu so 700-tisíc obeťami Stalinovho Veľkého teroru rokov 1937 – 38. „Vyžiadali si môj svadobný prsteň, ktorý...“ Poľský dôstojník nedokončil vetu v denníku, onedlho nato ho sovietska tajná služba roku 1940 popravila. Bol jedným z približne 200 tisíc poľských občanov zastrelených Sovietmi alebo Nemcami na začiatku druhej svetovej vojny, keď nacistické Nemecko spolu so Sovietskym zväzom obsadilo jeho krajinu. Pred koncom roku 1941 jedenásťročná Leningradčanka uzavrela svoj denník lakonickým zápisom: „Ostala len Taňa.“ Adolf Hitler zradil Stalina, jej rodné mesto obliehali Nemci, a jej rodinní príslušníci sa pripojili k štyrom miliónom sovietskych občanov, ktorých Nemci vyhladovali na smrť. Nasledujúce leto dvanásťročné židovské dievča v Bielorusku napísalo posledný list otcovi: „Posielam Ti posledné zbohom pred smrťou. Strašne sa jej bojím, pretože malé deti hádžu do masových hrobov zaživa.“ Patrila k vyše piatim miliónom Židov, ktorých Nemci poslali do plynových komôr, alebo zastrelili.

Uprostred Európy, uprostred 20. storočia, nacistický a sovietsky režim zavraždil približne 14 miliónov ľudí. Priestor, kde všetky tieto obete zahynuli, krvavé územie sa rozprestiera od stredného Poľska po západné Rusko cez Ukrajinu, Bielorusko a pobaltské štáty. V rokoch silnejúceho národného socializmu a stalinizmu (1933 – 38), spoločnej nemecko-sovietskej okupácie Poľska (1939 – 41), a neskoršej nemecko-sovietskej vojny (1941 – 45) tento región postihlo v dejinách nevídané masové násilie. Jeho obeťami sa stali predovšetkým Židia, Bielorusi, Ukrajinci, Poliaci, Rusi a obyvatelia pobaltských republík, teda pôvodné obyvateľstvo regiónu. Štrnásť miliónov ľudí zavraždili len za dvanásť rokov, medzi rokmi 1933 – 45, za vlády Hitlera a Stalina. Hoci ich domovina sa v tomto období premenila na bojisko, títo ľudia sa napospol nestali obeťami vojny, ale vražednej politiky. Druhá svetová vojna bola najtragickejším konfliktom v dejinách a približne polovica vojakov, ktorá zahynula na jej bojiskách na celom svete, prišla o život tu, práve v tomto regióne, na krvavom území. Avšak ani jeden zo štrnástich miliónov zavraždených nebol vojakom v aktívnej službe. Väčšinou šlo o ženy, deti a starých ľudí; nik z nich v rukách nedržal zbraň; mnohých z nich obrali o majetok, neostali im ani šaty na tele.

Osvienčim je najznámejším popraviskom krvavého územia. Osvienčim sa stal metaforou holokaustu a holokaust metaforou najstrašnejšieho zla storočia. Väzni zadelení v Osvienčime ako robotníci mali šancu prežiť: jeho meno sa zachovalo vďaka pamätiam a románom tých, ktorí sa zachránili. Oveľa viacej Židov, väčšinou poľských Židov zahynulo v plynových komorách iných nemeckých tovární na smrť, kde šanca prežiť bola minimálna a ktorých názvy si pripomíname zriedkavejšie: Treblinka, Chełmno, Sobibór, Bełżec. Ešte viacej Židov, poľských, sovietskych či pobaltských zastrelili na okraji priekop a jám. Mnoho z týchto Židov zahynulo neďaleko miest, kde žili, v obsadenom Poľsku, Litve, Lotyšsku, sovietskej Ukrajine a sovietskom Bielorusku. Nemci na krvavé územie dopravili Židov z iných miest, aby ich tu zavraždili. Židov prepravovali vlakmi do Osvienčimu z Maďarska, Československa, Francúzska, Holandska, Grécka, Belgicka, Juhoslávie, Talianska a Nórska. Nemeckých Židov pred tým, ako ich zastrelili či poslali do plynových komôr, sústreďovali v mestách ležiacich na krvavom území, v Łódżi, Kaunase, Minsku či Varšave. Obyvateľov domov, kde píšem tieto riadky, v deviatom viedenskom obvode deportovali do Osvienčimu, Sobibóru, Treblinky a Rigy; všetky tieto miesta ležia na krvavom území.

Nemecké masové vyhladzovanie Židov sa odohrávalo v okupovanom Poľsku, Litve, Lotyšsku a v Sovietskom zväze, nie v samotnom Nemecku. Hitler bol antisemitským politikom v krajine s málopočetnou židovskou komunitou. Keď sa roku 1933 stal kancelárom, Židia predstavovali menej než jedno percento nemeckého obyvateľstva, do vypuknutia druhej svetovej vojny sa ich počet znížil na približne štvrť percenta. Počas prvých šiestich rokov Hitlerovho kancelárstva nemeckým Židom (za ponižujúcich a ožobračujúcich okolností) umožňovali emigrovať. Väčšina nemeckých Židov, ktorí sa stali svedkami Hitlerovho volebného triumfu roku 1933, zahynula prirodzenou smrťou. Vyvraždenie 165-tisíc nemeckých Židov predstavuje samo osebe strašný zločin, je však len kvapkou v mori tragédie európskeho židovstva: štatisticky ide o menej než tri percentá obetí holokaustu. Hitlerova vízia vyhladenia Židov na starom kontinente narazila na dve najvýznamnejšie komunity európskych Židov, až keď nacistické Nemecko roku 1939 vtrhlo do Poľska a roku 1941 do Sovietskeho zväzu. Jeho ambíciu vyhladiť Židov na starom kontinente bolo možné naplniť len v častiach Európy, kde Židia žili.

Pre holokaust niekedy zabúdame na nemecké plány, ktoré počítali s ešte rozsiahlejším vyvražďovaním. Hitlerovým cieľom nebolo len eliminovať Židov, chcel zároveň zničiť Poľsko a Sovietsky zväz ako štáty, zlikvidovať ich vládnuce elity a vyvraždiť desiatky miliónov Slovanov (Rusov, Ukrajincov, Bielorusov, Poliakov). Ak by sa nemecká vojna proti ZSSR odvíjala podľa plánu, už prvú zimu malo od hladu umrieť 30 miliónov civilov; ďalšie desiatky miliónov mali byť neskôr vyhnané z ich domovov, zavraždené, asimilované či uvrhnuté do novodobého otroctva. Hoci sa tieto plány nikdy neuskutočnili, predstavovali morálnu premisu nemeckej okupačnej politiky na východe. Nemci počas vojny zavraždili približne toľko Nežidov ako Židov, spôsobilo to predovšetkým vyhladovanie sovietskych vojnových zajatcov (vyše troch miliónov) a obyvateľov obliehaných miest (vyše milióna) alebo popravy civilného obyvateľstva v rámci „odvetných opatrení“ (takmer milión, predovšetkým Bielorusov a Poliakov).

Sovietsky zväz na východnom fronte druhej svetovej vojny nacistické Nemecko porazil, čo Stalinovi vynieslo vďačnosť miliónov a rozhodujúcu úlohu pri určovaní povojnového poriadku v Európe. Stalinova bilancia masového zabíjania je však takmer rovnako šokujúca ako Hitlerova. V mierových časoch bola v skutočnosti oveľa horšia. V mene obrany a modernizácie Sovietskeho zväzu bol Stalin v 30. rokoch zodpovedný za milióny obetí hladomoru a trištvrte milióna popravených zastrelením. Stalin vraždil vlastných občanov rovnako efektívne ako Hitler občanov cudzích. Zo štrnástich miliónov ľudí úmyselne zavraždených na krvavom území v rokoch 1933 – 45 možno tretinu pripísať na vrub Sovietov.

Máme dočinenia s dejinami hromadného politického vyvražďovania. Štrnásť miliónov ľudí sa stalo obeťami sovietskej a nacistickej likvidačnej politiky, odohrávajúcej sa často v interakcii Sovietskeho zväzu a nacistického Nemecka, nejde však o obete vojny medzi dvoma štátmi. Štvrtina z nich dokonca zahynula ešte pred tým, ako vypukla druhá svetová vojna. Ďalších 200 tisíc prišlo o život v rokoch 1939 – 41, keď nacistické Nemecko a Sovietsky zväz pretvárali Európu na svoj obraz ako spojenci. Smrť štrnástich miliónov figurovala v hospodárskych plánoch, hospodárske úvahy ju niekedy urýchľovali, nespôsobila ju však hospodárska nutnosť v úzkom význame tohto pojmu. Stalin vedel, čo bude nasledovať, keď hladujúcim ukrajinským roľníkom roku 1933 zrekviroval potraviny, práve tak ako Hitler vedel, čo bude nasledovať, keď sovietskym vojnovým zajatcom o osem rokov neskôr odoprel jedlo. V oboch prípadoch zahynuli vyše tri milióny ľudí. Státisíce sovietskych roľníkov a robotníkov zastrelených počas Veľkého teroru rokov 1937 a 1938 sa stali obeťou Stalinových bleskovo prijímaných direktív, práve tak ako sa milióny Židov zastrelených a poslaných do plynových komôr v rokoch 1941 – 45 stali obeťou Hitlerovej jasne definovanej politiky.

Symetriu vraždenia zmenila až vojna. V 30. rokoch bol jediným európskym štátom, ktorý praktizoval politiku masového zabíjania, Sovietsky zväz. Pred druhou svetovou vojnou, prvých šesť a pol roka po nástupe Hitlera k moci, nacistický režim pripravil o život menej než desaťtisíc ľudí. Stalinský režim už stihol vyhladovať milióny a zastreliť ďalších takmer milión ľudí. Nemecká politika masového vraždenia začala konkurovať sovietskej v rokoch 1939 – 41, po tom, čo Stalin umožnil Hitlerovi rozpútať vojnu. wehrmacht a Červená armáda v septembri 1939 spoločne napadli Poľsko, nemeckí a sovietski diplomati podpísali zmluvu o hraniciach a priateľstve a nemecké a sovietske vojská krajinu spoločne takmer dva roky okupovali. Po tom, čo Nemci roku 1940 obsadením Nórska, Dánska, Belgicka, Holandska a Francúzska rozšírili svoju ríšu na západ, Sovieti okupovali a násilne k ZSSR pripojili Litvu, Lotyšsko, Estónsko a severovýchod Rumunska. Oba režimy popravovali desaťtisíce vzdelaných Poliakov a ďalšie státisíce deportovali. Pre Stalina tieto masové represálie predstavovali pokračovanie starej politiky na novom území; pre Hitlera znamenali novú skúsenosť.

Najhoršie vraždenie sa rozpútalo, keď Hitler Stalina zradil a nemecké jednotky v júni 1941 vstúpili do len nedávno rozšíreného Sovietskeho zväzu. Hoci druhá svetová vojna vypukla v septembri 1939 spoločným nemecko-sovietskym napadnutím Poľska, absolútna väčšina jej vraždenia sa spustila až po druhej invázii na východ. Na sovietskej Ukrajine, v sovietskom Bielorusku a Leningradskej oblasti, teda na územiach, kde stalinský režim v predošlých ôsmich rokoch vyhladoval a popravil približne štyri milióny ľudí, sa nemeckým jednotkám podarilo vyhladovať a zastreliť ešte väčší počet ľudí za polovicu tohto obdobia. Od prvých hodín útoku začal wehrmacht uplatňovať politiku vyhladovania sovietskych vojnových zajatcov a zvláštne zásahové jednotky (Einsatzgruppen) začali masovo popravovať politických protivníkov a Židov. Popri nemeckej poriadkovej polícii (Ordnungspolizei), Zbraniach SS a wehrmachte a za účasti miestnych pomocných oddielov polície a milície sa zásahové jednotky to leto pustili do vyhladzovania celých židovských komunít.

Krvavé územie sa rozprestieralo na miestach, kde žila väčšina európskych Židov, kde došlo k prieniku Hitlerových a Stalinových plánov, kde bojoval wehrmacht a Červená armáda, kde svoje sily sústredilo sovietske NKVD a nemecká SS.

Väčšina popravísk sa nachádzala na krvavom území: v politickom zemepise 30. a začiatku 40. rokov, teda v Poľsku, pobaltských štátoch, sovietskom Bielorusku, na sovietskej Ukrajine a západných okrajoch sovietskeho Ruska. Stalinove zločiny sú často spájané s Ruskom a Hitlerove s Nemeckom. Najvražednejšou časťou Sovietskeho zväzu však bola jeho neruská periféria a nacisti väčšinou vraždili za hranicami Nemecka. Zvykneme lokalizovať hrôzy 20. storočia do táborov. Ale koncentračné tábory neboli miestom, kde zomrelo najviac obetí národného socializmu a stalinizmu. Nepochopenie miest a metód masového vraždenia nám bráni postihnúť celú hrôzu 20. storočia.

Na území Nemecka ležali koncentračné tábory, ktoré roku 1945 oslobodili Američania a Briti; väčšia časť gulagov sa samozrejme rozprestierala na ruskej Sibíri, Západu ju priblížil Alexander Solženicyn. Obrazy táborov, ktoré nám sprostredkovali fotografie a texty, poskytujú len približnú predstavu o dejinách nemeckého a sovietskeho násilia. Z ľudí, ktorí boli odsúdení na nútenú prácu v nemeckých koncentračných táboroch, umrel približne milión – od nich však treba odlíšiť nemecké plynové komory a nemecké popraviská a nemecké zóny hladu, kde zomrelo desať miliónov ľudí. V sovietskych gulagov v rokoch 1933 – 45 vyčerpanosť a choroby pripravili o život vyše milióna ľudí – od nich však treba odlíšiť sovietske popraviská a sovietske hladové regióny, ktoré zahubili šesť miliónov ľudí, z nich štyri milióny našli svoju smrť na krvavom území. Deväťdesiat percent väzňov, ktorí prešli bránami gulagov, ich opustilo živých. Väčšina ľudí, ktorí sa ocitli v nemeckých koncentračných táboroch (teda nie v nemeckých plynových komorách, na okrajoch masových hrobov či v táboroch pre vojnových zajatcov), takisto prežila. Hoci sú osudy väzňov koncentračných táborov hrôzostrašné, odlišovali sa od osudov mnohých miliónov, ktorí skončili v plynových komorách, ktorých zastrelili či vyhladovali na smrť.

Medzi koncentračnými tábormi a popraviskami nie je, samozrejme, možné urobiť jasnú deliacu čiaru: aj v táboroch ľudí popravovali a utrápili na smrť hladom. Je však rozdiel medzi odsúdením do tábora a odsúdením na trest smrti, medzi nútenou prácou a plynom, medzi otroctvom a guľkou. Ohromujúca väčšina obetí nemeckého a sovietskeho režimu nikdy nezažila koncentračný tábor. Osvienčim mal dvojaké využitie, bol táborom nútených prác a továrňou na smrť, a osud Nežidov odvedených na nútené práce a Židov vyselektovaných na prácu sa významne líšil od osudu Židov poslaných do plynových komôr. Osvienčim je tak súčasťou dvoch paralelných, príbuzných, ale nie totožných dejín. Osvienčim ako tábor nútených prác je výstižnejšou metaforou skúsenosti veľkého množstva ľudí, ktorí prežili nemeckú (alebo sovietsku) politiku násilného sústreďovania veľkého počtu ľudí na jednom mieste; zatiaľ čo Osvienčim ako miesto hromadného zabíjania je typickejší pre osud ľudí, ktorých úmyselne zavraždili. Väčšina Židov, ktorí prišli do Osvienčimu, jednoducho putovala priamo do plynových komôr; rovnako ako v podstate nik zo štrnástich miliónov zavraždených na krvavom území sa v koncentračnom tábore ani nezdržali.

Nemecké a sovietske koncentračné tábory lemujú krvavé územie, z východu aj zo západu, a tónmi sivej rozostrujú našu schopnosť vnímať temno. Na konci druhej svetovej vojny americké a britské jednotky oslobodili nemecké koncentračné tábory ako povedzme Bergen-Belsen či Dachau, západní spojenci však neoslobodili nijaký dôležitý vyhladzovací tábor. Nemci celú vyvražďovaciu politiku praktizovali na územiach, ktoré neskôr obsadili Sovieti. Červená armáda neoslobodila len Osvienčim, ale aj Treblinku, Sobibór, Bełżec, Chełmno a Majdanek. Americké a britské jednotky nikdy neprenikli na krvavé územie a nezoznámili sa s nijakou z najdôležitejších tovární na smrť. Nielenže sa Američania a Briti nikdy neoboznámili s miestami, kde vraždili Sovieti, takže zločiny stalinizmu sme mohli zdokumentovať až po skončení studenej vojny. Ešte dôležitejšia je skutočnosť, že nikdy nenavštívili miesta, kde vraždili Nemci, takže rovnako dlho nám trvalo aj pochopenie celého rozsahu Hitlerových zločinov. Fotografie a dokumentárne filmy z nemeckých koncentračných táborov predstavujú maximum vnemu, ktorý si občania západných krajín spájali s masovým zabíjaním. Hoci boli tieto obrazy hrôzostrašné, predstavujú len náčrt dejín krvavého územia. Nepredstavujú jeho celý príbeh; hoci je toto konštatovanie smutné, nemôžu poslúžiť ani ako úvod do problematiky.

Masové vraždenie v Európe zvyčajne spájame s holokaustom a pod holokaustom rozumieme efektívne priemyselné zabíjanie. Tento obraz je však zjednodušený a klinický. Metódy vraždenia na nemeckých a sovietskych popraviskách boli v skutočnosti pomerne rudimentárne. Zo štrnástich miliónov civilov a vojnových zajatcov, ktorí v rokoch 1933 – 45 na krvavom území našli svoju záhubu, vyše polovica zahynula, pretože im odopreli potravu. Európania úmyselne vyhladovali obrovské množstvá iných Európanov, a to uprostred 20. storočia. Dve po holokauste najrozsiahlejšie vyvražďovacie kampane – Stalinom nariadený hladomor začiatkom 30. rokov a Hitlerovo vyhladovanie sovietskych vojnových zajatcov začiatkom 40. rokov – využívali práve túto metódu usmrcovania. Vyhladovanie nezohrávalo prominentnú úlohu len v teréne, ale aj v predstavách a plánoch jeho aktérov. Nacistický režim vo svojom Hladovom pláne (Hungerplan) počítal s vyhladením desiatok miliónov Slovanov a Židov počas zimných mesiacov 1941 – 42.

Vyhladovanie na smrť vystriedali popravy zastrelením a smrť v plynových komorách. Počas Stalinom rozpútaného Veľkého teroru rokov 1937 – 38 zastrelili takmer 700 tisíc sovietskych občanov. Približne 200 tisíc Poliakov, ktorých majú na svedomí Nemci a Sovieti v rokoch ich spoločnej okupácie Poľska, popravili zastrelením. Vyše tristotisíc Bielorusov a porovnateľný počet Poliakov popravených v rámci nemeckých odvetných akcií zomrelo guľkou. Šanca židovských obetí holokaustu, že budú zastrelení alebo skončia v plynových komorách, bola približne jedna k jednej.

Ak už hovoríme o plynových komorách, nebolo na nich nič moderné. Približne milión Židov, obetí osvienčimských plynových komôr, zavraždili kyanovodíkom, teda zlúčeninou, ktorú objavili v 18. storočí. Okolo 1,6 milióna Židov povraždených v Treblinke, Chełmne, Bełżeci a Sobibóre udusili kysličníkom uhoľnatým, ktorého smrtiace účinky poznali už starí Gréci. V 40. rokoch uplynulého storočia sa kyanovodík využíval ako postrek proti škodcom; kysličník uhoľnatý produkovali spaľovacie motory. Sovieti aj Nemci sa teda spoliehali na technické prostriedky, ktoré ani v 30. a 40. rokoch minulého storočia nepredstavovali novinku: spaľovací motor, železnica, strelná zbraň, pesticíd, ostnatý drôt.

Bez ohľadu na použitú techniku vraždenie ostalo osobnou záležitosťou. Hladujúcich pozorovali – často zo strážnych veží – ľudia, ktorí im odopreli stravu. Človeku popravenému zastrelením mohli zblízka cez hľadáčiky strelných zbraní vidieť do tváre, alebo ho uchopila dvojica pomocníkov a kat mu priložil revolver k zátylku. Ľudí popravených udusením sústredili na jedno miesto, naložili do vagónov a neskôr nahnali do plynových komôr. Najprv prišli o všetok majetok, neskôr ich obrali aj o šatstvo a ešte neskôr, ak šlo o ženy, ich pripravili aj o vlasy. Každý z nich umrel vlastnou smrťou, pretože každý z nich žil vlastným životom.

Obrovské počty obetí môžu otupiť našu schopnosť prizrieť sa ich individuálnym osudom. „Chcela by som vás všetkých pomenovať,“ napísala ruská poetka Anna Achmatovová v poéme Rekviem, „zápisy však zničili a nemám sa o čo oprieť.“ Vďaka neúnavnej práci historikov sa nám nejaké zápisy zachovali; vďaka otvoreniu archívov vo východnej Európe máme určitý záchytný bod. Máme prekvapujúco vysoký počet ústnych svedectiev obetí: napríklad spomienku mladej židovskej ženy, ktorej sa podarilo vyslobodiť z nacistickej jamy smrti v kyjivskom Babynom Jare, či inej odsúdenej, ktorej sa pošťastilo to isté v Ponaroch neďaleko Vilniusu.Máme k dispozícii spomienky niekoľkých z desiatok zachránených z Treblinky. Dostal sa nám do rúk archív varšavského geta, ktorý vznikol za obrovských obetí, ukryli ho pod zem a neskôr sa ho podarilo z väčšej časti rekonštruovať. Disponujeme denníkmi, čo si viedli poľskí dôstojníci, ktorých roku 1940 zastrelili príslušníci sovietskeho NKVD v Katyni; vydali ich masové hroby. Našli sa lístočky, ktoré Poliaci vyhadzovali z autobusov, čo ich odvážali na popraviská počas nemeckých vyvražďovacích akcií v rovnakom roku. Zachovali sa nápisy vyryté na stenách synagógy v Koveli, ale aj nápisy zo stien väznice varšavského gestapa. Máme memoáre Ukrajincov, ktorí prežili sovietsky hladomor roku 1933, svedectvá sovietskych vojnových zajatcov, ktorí prežili sústredené nemecké vraždenie hladom roku 1941 a spomienky Leningradčanov, ktorí nepodľahli hladu za obliehania ich mesta v rokoch 1941 – 44.

Máme niekoľko výpovedí páchateľov týchto zločinov, zachovali sa po Nemcoch, lebo boli vo vojne porazení; našli sa aj v ruských, ukrajinských, bieloruských, poľských či pobaltských archívoch po rozpade Sovietskeho zväzu roku 1991. Máme záznamy a listy nemeckých policajtov a vojakov, ktorí popravovali Židov, a príslušníkov nemeckých protipartizánskych jednotiek, ktoré popravovali bieloruských a poľských civilov. Máme petície komunistických aktivistov, ktorí pripravovali pôdu pre ukrajinský hladomor rokov 1932 – 33.

Máme smerné čísla, koľko roľníkov a príslušníkov národnostných menšín má byť popravených, ktoré Moskva určovala regionálnym úradovniam NKVD v rokoch 1937 a 1938, ako aj odpovede, v ktorých sa žiada navýšenie týchto kvót. Máme záznamy výsluchov sovietskych občanov, ktorí boli následne odsúdení a popravení. Máme nemecké počty zavraždených Židov postrieľaných a pochovaných v masových hroboch či splynovaných v táboroch smrti. Máme sovietske počty obetí vyvražďovacích kampaní v rokoch Veľkého teroru a v Katyni. Máme spoľahlivý celkový prehľad o počtoch zavraždených Židov na hlavných popraviskách, opierajúci sa o nemecké tabuľkové záznamy a oficiálne správy, svedectvá zachránených a sovietske dokumenty. Dokážeme realisticky odhadnúť počty obetí hladomoru v Sovietskom zväze, hoci nie všetky boli zaznamenané. Máme Stalinove listy adresované najbližšiemu okruhu spolupracovníkov, záznamy Hitlerových vyjadrení v prítomnosti spolustolovníkov, Himmlerove časové záznamy, máme mnoho iných poznatkov. Ak sa vôbec možno odhodlať na napísanie takejto knihy, je to len vďaka výsledkom práce kolegov historikov, vďaka tomu, že čerpali zo spomenutých zdrojov, ale aj z množstva iných podkladov. Hoci časť rozprávania v tejto knihe sa opiera o vlastné archívne výskumy, z jej stránok a z poznámkového aparátu bude zrejmý obrovský dlh, ktorý pociťujem voči kolegom a predchádzajúcim pokoleniam historikov.

Moja kniha na mnohých miestach umožňuje ožiť hlasom samotných obetí, ale aj ich priateľov a rodinných príslušníkov. Bude citovať aj páchateľov zločinov, tých, ktorí vraždili, ale aj tých, ktorí na vraždenie vydávali rozkazy. Za svedkov si prizve neveľkú skupinu európskych spisovateľov: Annu Achmatovovú, Hannu Arendtovú, Józefa Czapského, Güntera Grassa, Vasilija Grossmana, Garetha Jonesa, Arthura Koestlera, Georgea Orwella a Alexandra Weissberga. (Sleduje aj kariéry dvoch diplomatov: Georgea Kennana, amerického odborníka na Rusko, ktorý sa v zlomových okamihoch ocitol v Moskve; a japonského špióna Čiuneho Sugiharu, ktorý mal podiel na presadzovaní politiky odôvodňujúcej v Stalinových očiach masový teror, a neskôr zachraňoval Židov pred Hitlerovým holokaustom.) Niektorí títo spisovatelia zaznamenali jeden druh politiky masového vyvražďovania, ďalší dva i viac druhov. Niektorí nám poskytli prenikavé analýzy udalostí, iní porovnania, pri ktorých behajú zimomriavky po chrbte, a tretí nám zanechali nezabudnuteľné obrazy. Všetci majú spoločné jedno: usilovali sa vo svojich prácach do hĺbky skúmať Európu medzi Hitlerom a Stalinom, často ignorujúc dobové tabu.

Teoretička politiky Hannah Arendtová, porovnávajúc sovietsky a nacistický režim, roku 1951 napísala, že pravda „môže obhájiť svoju ďalšiu existenciu, len ak bude existovať netotalitný svet“. Americký diplomat George Kennan rovnakú myšlienku roku 1944 v Moskve vyjadril lapidárnejšie: „o tom, čo je pravda a čo lož, v tejto krajine rozhodujú jednotlivci“.

Predstavuje pravda len holú konvenciu moci, alebo dokáže pravdivé historické rozprávanie uniknúť gravitačnej sile politiky? Nacistické Nemecko a Sovietsky zväz sa usilovali na vlastnú päsť určiť, ako má vyzerať beh dejín. Sovietsky zväz bol marxistickým štátom, ktorého poprední predstavitelia o sebe vyhlasovali, že si osvojili vedecké poznanie dejín. Národný socializmus predstavoval apokalyptickú víziu úplnej transformácie, ktorú mali docieliť ľudia presvedčení, že vôľa a rasa im umožní zbaviť sa bremena minulosti. Niet pochýb, že 12 rokov nacistickej vlády a 74 rokov sovietskej vlády silne ovplyvňuje našu schopnosť hodnotiť svetový vývoj. Mnohí sú presvedčení, že zločiny nacistického režimu sú natoľko obrovské, až sa vymykajú ľudským dejinám. Takýto prístup je znepokojujúcou ozvenou viery samotného Hitlera, že vôľa dokáže pokoriť skutočnosť. Iní sú toho názoru, že hocako boli Stalinove zločiny strašné, nutnosť vytvoriť a ubrániť moderný štát ich ospravedlňuje. Pripomína to Stalinov názor, že dejiny majú len jeden smer, ktorý sovietsky vodca pozná a ktorý dodatočne legitimizuje jeho politiku.

Ak dejiny nepostavíme a neobhájime na úplne inom základe, v istom okamihu si uvedomíme, že tak Hitler, ako aj Stalin naďalej určujú, ako máme hodnotiť a vnímať ich činy. Aký môže byť tento základ? Hoci predkladaná štúdia sleduje vojenské, politické, hospodárske, sociálne, kultúrne a duchovné dejiny, jej tri základné pracovné metódy sú prosté: presvedčenie, že nejestvuje minulá udalosť, ktorá by sa vymykala dejinnému poznaniu či historickému skúmaniu; úsilie uvažovať o možnosti alternatívnych riešení a akceptovanie nezúženej reality výberu v ľudskom konaní, ako aj poctivá, chronologicky členená pozornosť všetkým stalinským a nacistickým politikám, ktoré viedli k vyvraždeniu obrovského množstva civilov a vojnových zajatcov. Moja štúdia formu neodvodzuje od politického zemepisu impérií, ale od ľudského zemepisu obetí. Krvavé územie nepredstavuje politicky vymedzené teritórium, či už reálne alebo vymyslené; krvavé územie označuje priestor, kde najvražednejšie režimy Európy odviedli svoju najvražednejšiu prácu.

Národné dejiny – židovské, poľské, ukrajinské, bieloruské, ruské, litovské, estónske, lotyšské – po desaťročia odolávali nacistickej a sovietskej konceptualizácii násilností. Dejiny krvavého územia sa podarilo zachovať, často vďaka inteligentnému a odvážnemu prístupu, rozdelením európskej minulosti na jej národné časti a za cenu toho, že sa tieto časti navzájom nedotýkali. Ak však budeme venovať pozornosť len tej-ktorej prenasledovanej skupine ľudí, hocako dokonale zvládneme jej historickú reflexiu, nepodarí sa nám opísať, čo sa odohralo v Európe v období rokov 1933 – 45. Dokonalé poznanie ukrajinskej minulosti nám neumožní spoznať dôvody hladomoru. Sledovanie dejinného vývoja Poľska nie je najproduktívnejšou cestou k pochopeniu toho, prečo také množstvo Poliakov zahynulo v rokoch Veľkého teroru. Akokoľvek rozsiahly objem poznatkov o bieloruských dejinách nám neumožní pochopiť fenomén táborov pre vojnových zajatcov a protipartizánske akcie, ktoré priniesli záhubu obrovskému množstvu Bielorusov. Holokaust sa môže stať súčasťou opisu židovského života, ale nevysvetľuje ho. Osud jednej skupiny ľudí je často pochopiteľný len vo svetle toho, čo sa stalo s inou skupinou ľudí. Aj tak sa však ocitneme len na začiatku vzájomných súvislostí. Nacistický aj sovietsky režim možno takisto pochopiť len vo svetle toho, ako sa ich vodcovia usilovali ovládnuť tieto územia a ako vnímali skupiny ľudí a vzťahy medzi nimi.

V súčasnosti panuje široký konsenzus, že masové vyvražďovanie 20. storočia má veľký morálny význam pre 21. storočie. Zaráža preto, že nikto nenapísal dejiny krvavého územia. Masové zabíjanie oddelilo židovské dejiny od európskych dejín a východoeurópske dejiny od dejín západnej Európy. Zabíjanie neformovalo národy, ale naďalej spôsobuje ich intelektuálnu izoláciu, hoci od konca národného socializmu a stalinizmu už uplynuli desaťročia. Táto štúdia navzájom prepája nacistický a sovietsky režim, židovské a európske dejiny, ako aj dejiny jednotlivých národov. Opisuje obete aj ich vrahov. Všíma si ideológie a plány, systémy a spoločnosti. Ide o dejiny ľudí zavraždených ako dôsledok politík formulovaných vzdialenými vodcami. Vlasť týchto ľudí sa rozkladala medzi Berlínom a Moskvou; na krvavé územie sa zmenila nástupom Hitlera a Stalina.

Úvod

HITLER A STALIN

Pôvod nacistického a sovietskeho režimu a ich stretu na krvavom území treba hľadať v prvej svetovej vojne rokov 1914 – 18. Vojna viedla k zániku starých impérií na európskej pevnine a zároveň vyvolala k životu sny o nových. Nahradila dynastické zásady vládnutia vládcami s ideálmi krehkej suverenity budovanej zdola. Ukázala, že milióny mužov môžu poslúchnuť príkaz bojovať a umierať za abstraktné a nepochopiteľné ciele, v mene vlasti, ktorá už pomaly zanikala či sa naopak ešte len prebúdzala k životu. Nové štáty vznikali doslova z ničoho a masy civilného obyvateľstva sa sťahovali či umierali za použitia primitívnych techník. Vyše milióna Arméncov zavraždili predstavitelia Otomanskej ríše. Ruské impérium deportovalo Nemcov a Židov. Po vojne došlo medzi národnými štátmi k výmene bulharského, gréckeho a tureckého obyvateľstva. Čo bolo rovnako dôležité, vojna otriasla základmi integrovanej globálnej ekonomiky. Európan, ktorý bol nažive roku 1914, sa už nikdy nedočkal obnovy porovnateľne voľného svetového obchodu; väčšina roku 1914 dospelého obyvateľstva Európy už po zvyšok života nezažila porovnateľnú úroveň blahobytu.

Podstatou prvej svetovej vojny bol ozbrojený konflikt Nemeckej ríše, Habsburskej monarchie, Otomanskej ríše a Bulharska (Centrálnych mocností) na jednej strane a Francúzska, Ruského impéria, Veľkej Británie, Talianska, Srbska a Spojených štátov (Dohodových mocností) na strane druhej. Víťazstvo Dohody roku 1918 znamenalo zánik troch impérií európskeho kontinentu: habsburského, nemeckého a otomanského. Zásady povojnových dohôd z Versailles, St. Germain, Sèvres a Trianonu znamenali nahradenie mnohonárodných domínií národnými štátmi a monarchií demokratickými republikami. Veľké európske mocnosti, ktoré vojna nezničila – Británia, ale predovšetkým Francúzsko – z nej vyšli výrazne oslabené. Víťazi žili po roku 1918 v ilúzii, že tok života sa akýmsi spôsobom podarí uložiť do jeho predvojnového riečišťa. Revolucionári, ktorí sa túžili postaviť do čela porazených, zase snívali o tom, že krviprelievanie môže legitimizovať ďalšiu radikálnu zmenu, ktorá dokáže dať zmysel vojne a odčiní jej ničenie.

Najvýznamnejšiu politickú víziu ponúkala komunistická utópia. Na konci vojny uplynulo 70 rokov odvtedy, čo Karol Marx a Friedrich Engels sformulovali svoju najslávnejšiu vetu: „Proletári všetkých krajín, spojte sa!“

Marxizmus slúžil ako inšpirácia pokolení revolucionárov výzvou k politickej a morálnej transformácii: k zániku kapitalizmu, a teda aj odstráneniu konfliktu, ktorý malo vyvolávať súkromné vlastníctvo, a k jeho nahradeniu socializmom, ktorý by oslobodil pracujúce masy a prinavrátil ľudstvu jeho neskazenú dušu.

Podľa marxistov bol hybnou silou dejinného pokroku zápas medzi nastupujúcimi a zanikajúcimi triedami, ako aj skupiny ľudí tvorených a pretvorených meniacimi sa formami hospodárskej produkcie. Každý dominantný politický poriadok čelil výzve nových sociálnych skupín zrodených modernými hospodárskymi technikami. Moderný triedny boj prebiehal medzi vlastníkmi tovární a robotníkmi, ktorí v nich pracovali. Marx a Engels preto predpokladali, že revolúcie vypuknú najprv v rozvinutejších priemyselných krajinách so silnými robotníckymi triedami, ako boli Nemecko a Veľká Británia.

Prvá svetová vojna, ktorá narušila kapitalistický poriadok a oslabila veľké ríše, ponúkla revolucionárom jasnú príležitosť. Väčšina marxistov si však už zvykla na pôsobenie v rámcoch daných národnými politickými systémami a v časoch vojny sa rozhodla podporovať ich vlády. To neplatilo o Vladimírovi Leninovi, občanovi cárskeho Ruska a vodcovi boľševikov. Jeho voluntaristické chápanie marxizmu, jeho viera, že dejiny možno násilím posunúť na správnu koľaj, ho priviedli k pohľadu na vojnu ako na obrovskú príležitosť. Pre voluntaristu ako Lenin súhlas so súdom dejín znamenal, že marxisti dostali licenciu, aby tento verdikt sami vyniesli. Marx nevnímal dejiny ako vopred určené, ale ako výsledok pôsobenia jednotlivcov, ktorí chápali ich zásady. Lenin pochádzal z prevažne roľníckej krajiny, v ktorej podľa marxizmu neboli vytvorené hospodárske podmienky pre revolúciu. Opäť si vzal na pomoc revolučnú teóriu, aby odôvodnil správnosť vyvolania revolúcie. Bol presvedčený, že koloniálne ríše predĺžili dobu životnosti kapitalistického systému, ale že vojna medzi impériami povedie k celosvetovej revolúcii. Ruské impérium sa zrútilo ako prvé a Lenin sa rozhodol konať.

Vojnou silne trpiaci vojaci a zbedačení roľníci cárskeho Ruska sa vzbúrili už začiatkom roku 1917. Keď ľudové povstanie vo februári odstránilo ruskú monarchiu, nový liberálny režim sa pokúsil dosiahnuť víťazstvo vo vojne rozhodujúcou vojenskou ofenzívou proti jeho nepriateľom, Nemeckej ríši a Habsburskej monarchii. To bol okamih, keď sa Lenin stal tajnou zbraňou Nemecka. Nemci Lenina v apríli 1917 prepravili z jeho švajčiarskeho exilu do Petrohradu, ruského hlavného mesta, aby mu umožnili vyvolať revolúciu, ktorá by ukončila účasť Ruska na vojne. Lenin za pomoci charizmatického spojenca Leva Trockého a jeho disciplinovaných boľševikov v novembri uskutočnil štátny prevrat, ktorému nechýbala určitá ľudová podpora. Začiatkom roku 1918 Leninova nová vláda podpísala s Nemeckom mierovú zmluvu, ktorá ponechala Bielorusko, Ukrajinu, pobaltské štáty a Poľsko pod nemeckou kontrolou. Aj vďaka Leninovi Nemecko zvíťazilo vo vojne na východnom fronte a nakrátko sa mohlo tešiť z pocitu imperiálnej mocnosti na východe.

Cenou za Leninov mier bolo nemecké koloniálne ovládnutie území, ktoré predstavovali západnú časť Ruského impéria. Podľa boľševickej argumentácie sa Nemecká ríša aj tak čoskoro spolu so zvyškom utláčateľského kapitalistického systému zrúti a Rusi spolu s ďalšími revolucionármi svoj poriadok rozšíria na pôvodné územia a za ich hranice. Lenin a Trockij svojich súputníkov presviedčali, že vojna povedie k neodvratnej nemeckej porážke na západnom fronte a následne aj k proletárskej revolúcii v samotnom Nemecku. Lenin a Trockij sebe i ďalším marxistom ruskú revolúciu odôvodňovali očakávaním skorého povstania proletariátu v priemyselnejších krajinách strednej a západnej Európy. Na konci roku 1918 a v roku 1919 všetko nasvedčovalo tomu, že Lenin sa nemýlil. Nemci boli skutočne na jeseň 1918 na západnom fronte porazení Francúzmi, Britmi a Američanmi a museli sa bez boja stiahnuť z ich nového východného impéria. Nemeckí revolucionári podnikli viacero izolovaných pokusov o prevzatie moci. Boľševikom padla vojnová korisť na Ukrajine a v Bielorusku do lona.

Kolaps starobylého Ruského impéria a porážka starej Nemeckej ríše vytvorili vo východnej Európe mocenské vákuum, ktoré boľševici, akokoľvek sa o to usilovali, nedokázali zaplniť. Zatiaľ čo Lenin a Trockij svoju novú Červenú armádu nasadili do občianskych vojen v Rusku a na Ukrajine, z piatich územných celkov na brehoch Baltského mora – Fínska, Estónska, Litvy, Lotyšska a Poľska – vznikli nezávislé republiky. Po týchto územných stratách bolo boľševické Rusko menej západným štátom než Rusko cárske. Poľsko bolo spomedzi týchto nových nezávislých štátov ľudnatejšie než všetky ostatné dohromady a jasne najvýznamnejšie bolo aj strategicky. Poľsko viac než ktorýkoľvek iný štát vytvorený na konci vojny zmenilo pomer síl vo východnej Európe. Nebolo dosť veľké na to, aby sa stalo veľmocou, bolo však dosť veľké na to, aby predstavovalo problém pre veľmoci s expanzívnymi plánmi. Po vyše storočí oddelilo Rusko od Nemecka. Existencia poľského štátu vytvorila nárazníkovú zónu medzi ruskou a nemeckou mocou, na čo Moskva aj Berlín hľadeli s nevôľou.

Ideológiou Poľska bola jeho nezávislosť. Poľský štát nejestvoval od konca 18. storočia, keď si Poľsko-litovský zväz medzi sebou rozdelili jeho imperiálni susedia a privodili tak jeho zánik. Poľská politika však žila svojím životom aj pod imperiálnou nadvládou v 19. storočí a myšlienka poľského národa sa prinajmenšom konsolidovala. Vyhlásenie poľskej nezávislosti v novembri 1918 umožnila len skutočnosť, že všetky tri veľmoci, ktoré sa podieľali na rozdelení Poľska – nemecká, habsburská a ruská ríša – prestali v dôsledku vojny či revolúcie existovať. Tento významný dejinný súbeh okolností naplno využil poľský revolucionár Józef Piłsudski. Z Piłsudského, ktorý bol v mladosti socialistom, sa stal pragmatik, ktorý dokázal spolupracovať s jedným impériom proti záujmom iných. Keď sa všetky okolité ríše zrútili, mal spolu so svojimi stúpencami, ktorí sa už počas vojny organizovali do vojenských légií, najlepšiu východiskovú pozíciu, aby vyhlásil a bránil poľský štát. Nacionalista Roman Dmowski, Piłsudského veľký politický rival, záležitosť poľského štátu predostrel víťazným mocnostiam v Paríži. Nové Poľsko vzniklo ako demokratická republika. Varšava podporovaná víťaznými Dohodovými mocnosťami mohla na západe, kde susedila s Nemeckom, počítať s viac či menej stabilnou hranicou. Otázka poľskej východnej hranice však ostala otvorená. Keďže Dohoda na východnom fronte nezvíťazila, nemala ako presadiť svoju vôľu vo východnej Európe.

V rokoch 1919 a 1920 sa medzi Poliakmi a boľševikmi rozpútala vojna o hraničné územia medzi Poľskom a Ruskom, ktorá mala rozhodujúci význam pre povojnové usporiadanie Európy. Po stiahnutí sa Nemecka z Ukrajiny a Bieloruska ich obsadila Červená armáda, poľské vedenie však tieto územné zisky neuznalo. Piłsudski pokladal hraničné krajiny za nezávislé politické subjekty, ktorých dejiny ich spájali s dejinami Poľska a ktorých vodcovia by mohli mať záujem o obnovu nejakej formy starého zväzu, v ktorom by svoje miesto okrem Litvy našlo aj Bielorusko. Dúfal, že poľské vojská s podporou ich ukrajinských spojencov môžu napomôcť vzniku nezávislého ukrajinského štátu. Keď sa boľševikom podarilo roku 1919 ovládnuť Ukrajinu a na jar roku 1920 zastaviť poľskú ofenzívu, Lenin a Trockij dospeli k názoru, že nadišiel čas ich revolúciu vyviezť do Poľska, a rozhodli sa za asistencie bajonetov oduševniť tamojšie robotníctvo, nech splní svoju dejinnú úlohu. Po páde Poľska sa nemeckí súdruhovia za pomoci novej Červenej armády už postarajú, aby sa obrovské zdroje Nemecka využili na záchranu ruskej revolúcie. Sovietske jednotky postupujúce na Berlín však poľská armáda v auguste 1920 pri Varšave zastavila.

Piłsudski prevzal velenie protiofenzívy, ktorá Červenú armádu vytlačila späť do Bieloruska a na Ukrajinu. Medzi porazenými sa ocitol aj Stalin, ktorý v tom čase pôsobil ako politický komisár, politruk Červenej armády na Ukrajine. Jeho nesprávny odhad situácie prekazil účinnú koordináciu boľševických jednotiek a Červenú armádu vystavil riziku Piłsudského vojenského manévra. Poľské vojenské víťazstvo neznamenalo porážku vlády boľševikov: poľským jednotkám už neostávali sily na pochod na Moskvu a poľská spoločnosť bola priveľmi rozdelená, aby podporila ťaženie, ktoré jej časť vnímala ako vojenskú avantúru. Územia obývané Bielorusmi a Ukrajincami si napokon rozdelilo boľševické Rusko a Poľsko. Poľsko sa tak etablovalo ako mnohonárodný štát, jeho obyvateľstvo sa jazykom z dvoch tretín identifikovalo ako Poliaci, na jeho území však žilo aj päť miliónov Ukrajincov, tri milióny Židov, milión Bielorusov a pol milióna až milión Nemcov. Poľsko bolo podľa ústavy „štátom poľského národa“, žila v ňom však najpočetnejšia židovská komunita Európy a druhá najpočetnejšia (po boľševickom Rusku) populácia Ukrajincov a Bielorusov. Všetky tri veľké národnostné menšiny – Židia, Ukrajinci a Bielorusi – teda Poľsko spájali s jeho východným susedom.

Zatiaľ čo sa o východoeurópskych hraniciach rozhodovalo na bojiskách Ukrajiny, Bieloruska a Poľska, víťazi prvej svetovej vojny diktovali budúce pomery v strednej a západnej Európe. Kým Poľsko a boľševici zvádzali boje na niekdajšom východnom fronte prvej svetovej vojny, porazené Nemecko sa usilovalo jej víťazom ukázať mierumilovnú tvár. Vyhlásilo republiku, čo pokladalo za výhodu v rokovaniach s Francúzmi, Britmi a Američanmi. Jeho najväčšia marxistická strana, sociálni demokrati, odmietla nasledovať boľševický príklad a revolúciu v Nemecku nepodnecovala. Väčšina nemeckých sociálnych demokratov zachovala počas vojny Nemeckej ríši lojalitu a vyhlásenie nemeckej republiky pokladala za pokrok. Posun k umiernenejšej politike však Nemecku veľmi nepomohol. Povojnové dohody boli skôr diktované ako diskutované: víťazi porušili starú európsku tradíciu a porazených počas parížskej mierovej konferencie nepripustili k rokovaciemu stolu. Nemeckej vláde neostala iná možnosť ako v júni 1919 podpísať Versailleskú mierovú zmluvu, našlo sa však len málo nemeckých politikov, ktorí cítili povinnosť ju verejne obhajovať.

Keďže text dohody formulovali moralizujúci víťazi, bolo jej možné vyčítať pokrytectvo. Dohodové mocnosti, hoci vo vojne bojovali s európskymi impériami, sa štylizovali do úlohy zástancov oslobodenia stredoeurópskych národov. Najmä Američania účasť vo vojne opisovali ako križiacku výpravu za sebaurčenie porobených národov. Francúzi, ktorí vojnou utrpeli viac než ktorákoľvek iná veľmoc, si však želali potrestanie Nemcov a odmenenie spojencov Francúzska. Versailleská zmluva sa napokon dostala do protikladu so zásadou, pre ktorú dohodové mocnosti podľa vlastného tvrdenia viedli vojnu: s princípom sebaurčenia národov. Vo Versailles, rovnako ako v Trianone (v júni 1920) a Sévres (v auguste 1920) národy pokladané Dohodou za spojencov (Poliaci, Česi, Rumuni) získali rozsiahlejšie územia, a preto aj početnejšie národnostné menšiny v hraniciach ich štátov. Národy, ktoré Dohoda pokladala za nepriateľské (Nemci, Maďari, Bulhari), získali menej územia, a preto aj početnejšie diaspory príslušníkov vlastného národa v hraniciach susedných štátov.

Poľsko-boľševická vojna sa odohrávala v období medzi štartom rokovaní vo Versailles a podpisom dohody zo Sévres. Zatiaľ čo sa na východe Európy ešte bojovalo, na západe sa rokovalo a podpisovali sa dohody, nové povojnové usporiadanie bolo teda pomerne éterické. Ohrozovala ho revolúcia zľava, inšpirovaná povstaním boľševikov či nimi priamo importovaná. Kým Poliaci a boľševici bojovali, nemeckí revolucionári sa mohli dať unášať predstavami, že Červená armáda im prípadne príde na pomoc. Novú nemeckú republiku však ohrozovala aj revolúcia sprava. Nemeckí vojaci, navrátilci z východného frontu, kde zvíťazili, nevideli dôvod zmieriť sa s výsledkom mierových rokovaní, ktoré vnímali ako poníženie vlasti novou republikou a ňou podpísanou Versailleskou zmluvou. Mnohí veteráni vstúpili do pravicových milícií bojujúcich s ľavicovými revolucionármi. Nemecká sociálnodemokratická vláda, presvedčená, že nemá na výber, využila niekoľko formácií pravicových milícií, aby potlačila pokus komunistov vyvolať revolúciu.

Poľské víťazstvo nad Červenou armádou v auguste 1920 pri Varšave pochovalo nádeje na celoeurópsku socialistickú revolúciu. Až zmluva podpísaná medzi Poľskom a boľševickým Ruskom v marci 1921 v Rige tak predstavovala skutočné uzavretie série dohôd o povojnovom usporiadaní kontinentu. Stanovila priebeh poľskej východnej hranice a zároveň viedla k tomu, že rozdelené územia obývané Ukrajincami a Bielorusmi sa na dlhé roky stali jablkom sváru a boľševizmus sa z ozbrojenej revolúcie zmenil na štátnu ideológiu. Keď nasledujúci rok vznikol Sovietsky zväz, predstavoval štát s hranicami – prinajmenšom v tomto zmysle bol rovnako ako iné politickou entitou. Ukončenie rozsiahleho ozbrojeného konfliktu znamenalo zároveň koniec nádejí pravice, že revolúcia vyvolá kontrarevolúciu. Či už krajne pravicové alebo krajne ľavicové zoskupenia, ktoré si želali pád nemeckej republiky, sa už odteraz mohli spoliehať len na vlastné sily. Nemeckí sociálni demokrati naďalej podporovali republiku, kým nemeckí komunisti presadzovali sovietsky model a sledovali sovietsku líniu. Prijímali pokyny od Komunistickej internacionály, ktorú roku 1919 založil Lenin. Nemecká krajná pravica si musela zvyknúť na myšlienku, že povojnové usporiadanie môže Nemecko prekonať len vlastnými silami a pravica si ho môže vynútiť len pretvorením štátu a jeho vybudovaním na nových základoch.

Pretvorenie Nemecka sa zdalo zložitejšie, než v skutočnosti bolo. Nemecko obviňované z rozpútania vojny nestratilo len územie a obyvateľstvo, ale aj právo udržiavať štandardné ozbrojené sily. Na začiatku roku 1920 ho postihla hyperinflácia a politický chaos. Nemecko napriek tomu ostávalo prinajmenšom potenciálom, najmocnejším štátom Európy. Počtom obyvateľov zaostávalo len za Sovietskym zväzom, priemyselným potenciálom sa mu nevyrovnal nik, jeho územie bolo ušetrené okupácie a možnosti jeho expanzie implicitne načrtávala logika mierových dohôd. Keď sa boje v Európe skončili, nemecká vláda našla spoločnú reč so Sovietskym zväzom. Koniec koncov Berlín aj Moskva chceli docieliť zmenu európskeho usporiadania na úkor Poľska. Jedna aj druhá krajina mali záujem aspoň čiastočne sa vymaniť z medzinárodnej izolácie. Napokon to bola demokratická nemecká vláda, ktorá so Sovietskym zväzom roku 1922 podpísala Rapallskú zmluvu, takže došlo k obnoveniu vzájomných diplomatických vzťahov, uvoľneniu obchodných vzťahov a odštartovaniu tajnej vojenskej spolupráce.

Sebaurčovací proces bol v očiach mnohých Nemcov trestom aj prísľubom. Približne desať miliónov po nemecky hovoriacich obyvateľov, bývalých poddaných Habsburskej monarchie, sa ocitlo za hranicami Nemecka. Okolo troch miliónov z nich obývalo pás územia na severozápade Československa, na jeho hraniciach s Nemeckom. V Československu žilo viac Nemcov než Slovákov. Takmer všetko obyvateľstvo Rakúska ležiaceho medzi Československom a Nemeckom hovorilo po nemecky. Podľa Saintgermainskej zmluvy však muselo Rakúsko jestvovať ako samostatný štát, hoci väčšina jeho obyvateľstva si želala pripojenie k Nemecku. Adolf Hitler, vodca Národnosocialistickej nemeckej robotníckej strany založenej roku 1920 bol Rakúšanom a obhajcom anšlusu, zjednotenia Rakúska a Nemecka. Hoci ciele národnej jednoty zneli dostatočne dramaticky, v skutočnosti len zakrývali celý rozsah Hitlerových ambícií.

Hitler sa neskôr stane nemeckým kancelárom, ktorý so Sovietskym zväzom podpíše zmluvu zakladajúcu nové delenie Poľska. Týmto krokom dovedie do krajnosti názor, ktorý zdieľali mnohí Nemci: že hranice Poľska neboli legitímne a že si Poliaci nezaslúžia vlastnú štátnosť. Hitler sa od ostatných nemeckých nacionalistov odlišoval názorom na to, čo má nasledovať po zjednotení všetkých Nemcov v hraniciach Nemecka a po vyriešení poľského problému: eliminácia európskeho židovstva a zničenie Sovietskeho zväzu. Na ceste za týmto cieľom Hitler ponúkne zmluvu o priateľstve Poľsku aj Sovietskemu zväzu a pred Nemcami zatají svoje radikálnejšie zámery do okamihu, keď už bude neskoro. Katastrofické vízie však boli v národnom socializme prítomné od začiatku.

Keď sa vojnová kataklizma vo východnej Európe roku 1921 skončila, Lenin a jeho revoluční stúpenci boli nútení preskupiť sily a zamyslieť sa nad ďalšími krokmi. Poliaci ich pripravili o veľký európsky triumf, museli preto ovládnuť ich vlastný revolučný zápal a pustiť sa do budovania nejakej formy socialistického štátu. Lenin a jeho podporovatelia si nepripúšťali, že by mali odovzdať moc; neúspech európskej revolúcie sa v skutočnosti stal ich hlavným argumentom pre zámer prevziať všetku politickú moc v krajine. Moc musela byť centralizovaná, aby bolo možné doviesť revolúciu do víťazného konca a aby ju bolo možné ubrániť pred kapitalistickými nepriateľmi. Veľmi rýchlo zakázali činnosť ostatných politických strán a zastrašovali politických protivníkov, ktorých označili za nositeľov reakcie. V jediných skutočne slobodných voľbách, ktoré usporiadali, utrpeli porážku, a tak sa rozhodli s týmto inštitútom skoncovať. Hoci bola Červená armáda v Poľsku porazená, predstavovala vojenskú silu schopnú na území bývalého impéria potlačiť akéhokoľvek ozbrojeného protivníka. Tajná služba boľševikov známa pod skratkou Čeka zavraždila v mene konsolidácie nového sovietskeho štátu tisíce ľudí.

Ukázalo sa, že prevýšiť ostatných v miere násilia je jednoduchšie než vybudovať nový spoločenský poriadok. Marxizmus ponúkal skôr nedokonalý návod než program pre krajinu mnohých národných kultúr, pre štát roľníkov a kočovníkov. Marx predpokladal, že revolúcia najprv prebehne v priemyselnej časti sveta a roľníckej a národnostnej otázke venoval len okrajovú pozornosť. A zrazu bolo treba roľníkov Ruska, Ukrajiny a Bieloruska a kočovné národy strednej Ázie nejako presvedčiť, aby vybudovali pre robotnícku triedu sústredenú v rusky hovoriacich mestách socializmus. Boľševici stáli pred úlohou premeniť dedičstvo predindustriálnej spoločnosti na ešte nejestvujúcu priemyselnú spoločnosť: až túto spoločnosť bude možné meniť spôsobom, ktorý by robotníkov zvýhodňoval.

Boľševici najprv museli zvládnuť konštruktívnu prácu kapitalizmu, kým sa mohli pustiť do transformatívnej práce socializmu. Rozhodli sa, že s postupom spriemyselňovania do procesu vtiahnu príslušníkov bezpočetných kultúr Sovietskeho zväzu a zaviažu ich všeobjímajúcou politickou lojalitou, ktorá prekoná akékoľvek odlišnosti medzi národmi a národnosťami. Ovládnutie roľníkov a národov bolo nesporne veľmi ambiciózne a boľševikom sa podarilo utajiť jeho najdôležitejšiu implikáciu: že sa k vlastnému obyvateľstvu, či už bolo definované triedne alebo národne, správali ako k nepriateľovi. Boli presvedčení, že spoločnosť, ktorú im pripadlo riadiť, bola historicky znefunkčnená, že pripomínala záložku v knihe, ktorú treba pred obrátením listu odstrániť.

Boľševici boli nútení robiť aj určité kompromisy, ak chceli po skončení vojny konsolidovať svoju moc a získať na svoju stranu lojálne kádre schopné uskutočniť budúcu hospodársku revolúciu. Národy a národnosti, ktoré kontrolovali, samozrejme nedostanú právo na samostatnú štátnosť, zároveň však nebudú odsúdené na zánik. Hoci sa marxisti vo všeobecnosti domnievali, že príťažlivosť nacionalizmu bude s postupom modernizácie slabnúť, boľševici sa rozhodli získať podporu národov a národností, či aspoň ich elít, pre kampaň industrializácie Sovietskeho zväzu. Lenin podporoval národnú identitu neruského obyvateľstva. Sovietsky zväz bol navonok federáciou Ruska a s ním susediacich národov a národností. Vernosť a dôveru Nerusov mala zabezpečiť politika preferenčného prístupu k vzdelaniu a pracovným miestam. Boľševici, ktorí boli najprv neprivilegovanými občanmi jedného štátu a neskôr sa stali vládcami následníckeho mnohonárodného štátu, preukázali schopnosť citlivého presviedčania a taktu v národných otázkach. Vedúce osobnosti revolúcie mali ďaleko k tomu, aby sa mohli pokladať jednoducho len za Rusov. Leninovi, ktorého všetci pokladali za Rusa a tak ostal aj v našej pamäti, v žilách kolovala aj švédska, nemecká, židovská a kalmycká krv; Trockij bol židovského a Stalin gruzínskeho pôvodu.

Národy a národnosti mali byť vytvorené na komunistický obraz; roľníkov bolo treba najprv učičíkať, aby si ich bolo možné neskôr podrobiť. Boľševici vedeli, a roľníci sa toho obávali, že kompromis s vidieckym obyvateľstvom bude len dočasný. Nový sovietsky režim roľníkom umožnil ponechať si pôdu, ktorú odňal ich predchádzajúcim pánom, veľkostatkárom, a predávať poľnohospodársku produkciu na trhoch. Zmätok vojny a revolúcie zapríčinil zúfalý nedostatok potravín; boľševici rekvirovali obilie pre vlastnú potrebu a pre potrebu ich verných. Hlad a s ním súvisiace choroby pripravili v rokoch 1921 – 22 o život niekoľko miliónov ľudí. Boľševikov táto skúsenosť naučila, že hlad možno zmeniť na zbraň. Keď sa však konflikt skončil a boľševici z neho vyšli víťazne, potrebovali spoľahlivé zásobovanie potravinami. Obyvateľstvu prisľúbili mier a chlieb a aspoň načas museli zaručiť jedno i druhé.

Leninov štát predstavoval prechodný politický stav ako úvod k budúcej ekonomickej revolúcii. Jeho sovietske vedenie uznávalo národy, hoci marxizmus sľuboval ich zánik; a jeho sovietske hospodárstvo umožnilo jestvovanie trhu, hoci komunizmus sľuboval kolektívne vlastníctvo. Keď Lenin v januári 1924 umrel, diskusia, kedy a ako majú tieto prechodné kompromisy ustúpiť druhej revolúcii, bola už v plnom prúde. A bola to diskusia nového, sovietskeho typu, ktorá rozhodovala o osude sovietskeho obyvateľstva. Boľševici po Leninovi zdedili zásadu demokratického centralizmu, úpravu marxistickej historiografie na podmienky byrokratickej reality. Robotníci predstavovali predvoj dejín; disciplinovaná komunistická strana zastupovala robotníkov; ústredný výbor reprezentoval stranu; politbyro, skupina niekoľkých jednotlivcov, bola vyjadrením ústredného výboru. Spoločnosť bola podriadená štátu, ktorý ovládala strana riadená v skutočnosti len niekoľko málo ľuďmi. Polemika medzi členmi tejto malej skupiny nemala mať charakter politickej diskusie, stelesňovala tvorbu dejín, a jej výstupy boli predstavené ako neodvolateľné súdy.

Rozhodujúcou sa mala stať Stalinova interpretácia Leninovho odkazu. Keď Stalin roku 1924 hovoril o „vybudovaní socializmu v jednej krajine“, rozumel pod tým, že Sovietsky zväz bude musieť vybudovať svoj robotnícky raj bez väčšej pomoci proletárov celého sveta, ktorí sa napriek Marxovej a Engelsovej výzve nespojili. Hoci sa komunisti nezhodli na prioritách poľnohospodárskej politiky, počítali s tým, že sovietsky vidiek bude čoskoro musieť financovať svoj vlastný zánik.

Kde však nájsť vstupný kapitál na bolestný prechod od prevažne agrárnej ekonomiky k národnému hospodárstvu založenému na priemysle? Bolo treba nájsť spôsob, ako roľníkovi odňať „nadprodukciu“, jej predajom získať zahraničné valuty potrebné na dovoz strojného vybavenia – a zároveň časťou týchto potravín naplniť žalúdky čoraz početnejšej robotníckej triedy. Roku 1927, keď boli štátne investície rozhodujúcim spôsobom presmerované v prospech priemyslu, táto diskusia vstúpila do kritickej fázy.

Diskusia o spôsobe modernizácie bola predovšetkým duelom medzi Trockým a Stalinom. Trockij bol v kruhu Leninových najbližších spolupracovníkov najvýraznejšou osobnosťou, Stalin však ako generálny tajomník Komunistickej strany Sovietskeho zväzu (boľševikov) prevzal riadenie straníckej byrokracie. Stalinova moc nad straníckym aparátom a jeho mimoriadne schopnosti pri riešení praktických otázok, ktoré prejavoval na zasadnutiach, ho vyniesli až na vrchol. Neoslňoval v teoretických diskusiách, vedel však vytvárať koalície. V politbyre sa najprv pripojil k tým, ktorí uprednostňovali pomalšie tempo hospodárskej transformácie a spoločne odstavili členov vystupujúcich za ráznejšie riešenia; následne svoje stanovisko radikalizoval a odstavil zase svojich niekdajších spojencov. Do konca roka 1927 jeho bývalých rivalov z ľavicového krídla – Trockého, Grigorija Zinovieva a Leva Kameneva – vylúčili zo strany. Do konca roku 1929 sa Stalin stotožnil s politikou odstavených rivalov a zbavil sa Nikolaja Bucharina, svojho hlavného spojenca z pravého krídla. Bucharin, rovnako ako Zinoviev a Kamenev ostali žiť v Sovietskom zväze, zbavení predošlej moci. Stalin si v politbyre našiel verných podporovateľov, predovšetkým Lazara Kaganoviča a Vjačeslava Molotova. Trockij krajinu opustil.

Hoci Stalin pri určovaní politickej línie prejavil veľkú zručnosť, teraz šlo o to, aby sa prísľuby naplnili. Stalin v súlade s cieľmi svojej prvej päťročnice navrhol, aby štát do roku 1928 zabral všetku pôdu, prinútil roľníkov, aby na nej na zmeny pod štátnym dozorom pracovali a aby sa so všetkými dorobenými produktmi nakladalo ako so štátnym majetkom – aby štát uskutočnil politiku kolektivizácie. Pôda, strojové vybavenie a ľudia pracujúci na pôde budú patriť kolektívne vlastnenej farme, teda veľkému poľnohospodárskemu celku, ktorý (ako sa predpokladalo) dokáže na pôde hospodáriť efektívnejšie. Takéto farmy budú organizované okolo strojno-traktorových staníc, ktoré im striedavo pridelia moderné stroje a zároveň poskytnú ubytovanie politickým agitátorom. Kolektivizácia štátu umožní prevziať kontrolu nad poľnohospodárskymi produktmi, nachovať pracujúcich a udržať si ich podporu, vyvážať do zahraničia a takto získané tvrdé valuty investovať do priemyslu.

Ak chcel Stalin kolektivizáciu predstaviť ako jedinú alternatívu, musel oslabiť voľný trh a nahradiť ho štátnym plánovaním. V júli 1928 jeho spojenec Kaganovič vyhlásil, že roľníci sa zapojili do „obilného štrajku“ a že jediným riešením je rekvirovanie úrody. Keď si roľníci uvedomili, že im poľnohospodárske produkty môžu odňať, rozhodli sa ich namiesto predaja ukryť. Trh s potravinami sa tak ukázal byť ešte nespoľahlivejší – hoci vinu za to niesol štát. Stalin mohol tvrdiť (a aj to urobil), že spontánne správanie sa trhu predstavuje zásadný problém a že nad dodávkami potravín musí prevziať kontrolu štát.

Nástup Veľkej hospodárskej krízy zdanlivo potvrdil pravdivosť Stalinovej tézy o nespoľahlivosti trhu. V Čierny štvrtok 29. októbra 1929 padla americká burza. Siedmeho novembra 1929, na dvanáste výročie boľševickej revolúcie, Stalin popísal socialistickú alternatívu k trhovému hospodárstvu, ktorú jeho politika urýchlene nastolí v Sovietskom zväze. Prisľúbil, že rok 1930 sa stane „rokom veľkej transformácie“, v ktorom kolektivizácia prinesie istotu a blahobyt. Vidiek v jeho doterajšej podobe prestane jestvovať. Revolúcia sa neskôr zavŕši v mestách, kde sa bude proletariát vďaka poľnohospodárskym produktom dopestovaným pacifikovaným roľníctvom vzmáhať. Títo pracujúci vytvoria prvú socialistickú spoločnosť v dejinách a silný štát, ktorý sa bude vedieť ubrániť pred vonkajším nepriateľom. Stalinovo rozhodnutie o modernizácii bolo zároveň jeho stávkou na uzurpovanie moci.

Ak Stalin svoje ciele dosahoval činorodou prácou, Hitler oduševňoval ľudí. Zatiaľ čo Stalin postupne inštitucionalizoval revolúciu, aby si tak zabezpečil post na vrchole pyramídy v štáte jednej strany, Hitler svoj kariérny postup založil na odmietnutí inštitúcií, ktoré ho obklopovali. Boľševici si tradíciu „debatujme, ale potom disciplinovane konajme“ priniesli z rokov ilegálnej činnosti v cárskom Rusku. Národní socialisti (nacisti) si nijakú hlbšiu tradíciu disciplíny či konšpirácie nevytvorili. Nacisti rovnako ako boľševici odmietali demokraciu, ale robili tak v mene Vodcu, ktorý najlepšie dokáže vyjadriť vôľu rasy, nie v mene Strany, ktorá porozumela diktátu dejín. Svetový poriadok nevytvorili kapitalistickí imperialisti, ako verili boľševici, ale židovské sprisahanie. Problém modernej spoločnosti nespočíval v tom, že nahromadenie majetku viedlo k dominancii jednej triedy; problémom bolo, že Židia kontrolovali oboje – finančný kapitalizmus aj komunizmus, teda Ameriku, Veľkú Britániu aj Sovietsky zväz. Komunizmus bol len židovskou rozprávkou o nedosiahnuteľnej rovnosti, vymyslenou na to, aby naivní Európania padli do židovského područia. Odpoveďou bezcitnému židovskému kapitalizmu a komunizmu mohol byť len národný socializmus, ktorý znamenal spravodlivosť pre Nemcov na úkor ostatných národov.

Nacisti v demokratických 20. rokoch minulého storočia zdôrazňovali to, čo mali spoločné s ostatnými Nemcami. Hitlerovi národní socialisti svojím znechutením z podmienok Versailleskej zmluvy pripomínali väčšinu ostatných nemeckých strán pôsobiacich v 20. rokoch. Nacisti sa vyznačovali posadnutosťou pri hlásaní teórie, že osud národa leží na východe, teda tam, kde nemeckí vojaci na bojovom poli prvej svetovej vojny triumfovali a kde Nemecko roku 1918 ovládalo veľké koloniálne územia Poľska, Bieloruska, Ukrajiny a Pobaltska. Nemecko na rozdiel od svojich európskych rivalov ako Francúzsko a Veľká Británia nikdy nedisponovalo veľkou svetovou ríšou; po prehratej vojne sa zrieklo skromných zámorských území. Hranica na východe Európy preň mala o to väčší význam. Sovietsky zväz, ktorý bol vnímaný ako nelegitímny a utláčateľský židovský režim, preto musí padnúť. Poľsko, ktoré ležalo medzi Nemeckom a jeho osudovým územím na východe, musí byť na ceste za dosiahnutím tohto cieľa pokorené. V budúcej vojne o východ kontinentu nemohlo predstavovať nárazníkovú zónu nemeckej moci, ale buď slabého spojenca, alebo porazeného protivníka.

Hitler sa v Mníchove v novembri 1923 neúspešne pokúsil vyvolať nemeckú národnú revolúciu, čo mu vynieslo krátky pobyt vo väzení. Hoci podstata národného socializmu bola jeho výtvorom, k pokusu o štátny prevrat ho inšpiroval úspech talianskych fašistov, ku ktorým prechovával obdiv. Benito Mussolini sa v Taliansku len rok predtým po pochode na Rím chopil moci, jeho krok Hitler neúspešne napodobnil v Mníchove. Talianski fašisti podobne ako Hitler a jeho nacisti ponúkali glorifikáciu národnej vôle triumfujúcej nad nudnosťou politického kompromisu. Mussolini a po ňom Hitler vnútropoliticky inštrumentalizovali existenciu Sovietskeho zväzu. Zatiaľ čo obaja obdivovali Leninovu disciplínu a model štátu jednej strany, využili hrozbu komunistickej revolúcie ako zámienku pre nastolenie vlastnej moci. Hoci sa obaja muži v mnohom odlišovali, predstavovali nový druh európskej pravice založenej na presvedčení, že komunizmus je úhlavným nepriateľom, a zároveň na napodobňovaní viacerých aspektov komunistickej politiky. Hitler, rovnako ako Mussolini, bol vynikajúcim rečníkom a výrazne dominantnou osobnosťou vo vlastnom politickom hnutí. Po prepustení z väznice v decembri 1924 bez väčších problémov obnovil svoje vodcovstvo v nacistickej strane.

Stalin sa v druhej polovici 20. rokov uplynulého storočia mocensky presadil najmä vďaka kádrom, ktoré dosadil na kľúčové miesta a ktorých podporou si mohol byť istý. Hitler si prívržencov získaval osobnou charizmou a od svojich spolubojovníkov a podporovateľov očakával, že budú rozvíjať politiku a jazyk zodpovedajúci jeho rétorike a predstavivosti. Stalin výklad marxistickej ideológie využil ako nástroj rýchleho mocenského vzostupu a na obhajobu vlastnej politiky, ale najneskôr roku 1933 stratil voľnosť interpretovať ju podľa ľubovôle. Na druhej strane Hitler viedol iných, aby prakticky uvažovali v jeho zastúpení. Hitler vo väzení napísal prvý diel biografického manifestu Mein Kampf (Môj boj). Tento manifest a jeho ďalšia spisba (predovšetkým jeho takzvaná Druhá kniha) presne vyjadrila jeho plány, nikdy sa však nestala súčasťou kánonu. Stalin spočiatku pociťoval isté obmedzenie, aké kroky by mohli podniknúť jeho spolupracovníci, a neskôr ho znepokojovalo, čo by mohli povedať. Hitler sa nemusel zapodievať vytváraním čo i len zdania diskusie alebo konzistencie.

Po prepustení z väzenia Hitler uzavrel s nemeckou republikou určitý druh kompromisu. Ako líder národnosocialistickej strany sa stal súčasťou parlamentnej politiky, hoci ju pokladal predovšetkým za nástroj, ako šíriť svoju propagandu, identifikovať nepriateľov a priblížiť sa k inštitútom moci. Usiloval sa vyhnúť väzeniu, zatiaľ čo sa nacistické polovojenské úderky púšťali do fyzických konfliktov s ľavicovými protivníkmi. Po tom, ako nemecké hospodárstvo zaznamenalo niekoľko rokov súvislého rastu, nacisti roku 1928 získali len dvanásť parlamentných kresiel a 2,6 percenta všetkých odovzdaných hlasov. Potom prišla Veľká hospodárska kríza, ktorá pre Hitlera znamenala ešte štedrejší dar nebies než pre Stalina. Pád nemeckej ekonomiky prebudil k životu strašidlo komunistickej revolúcie; oba fenomény Hitlerovi pomohli získať moc. Medzinárodná hospodárska kríza zdanlivo odôvodňovala radikálnu zmenu. Prízrak revolúcie vedenej silnou Komunistickou stranou Nemecka vyvolával obavy, ktoré sa Hitlerovi podarilo pretaviť do nacionalizmu. V septembri 1930 nacisti získali 18 percent hlasov a 107 parlamentných mandátov – a následne v júli 1932 vyhrali voľby s nie menej než 37 percentami hlasov.

Do roku 1932 nemecké parlamentné voľby neotvárali priamu cestu k moci, boli skôr vyjadrením miery ľudovej podpory pre tú-ktorú stranu, keďže demokracia v Nemecku jestvovala len formálne. V rokoch 1931 – 32 sa vládnutie obmedzovalo na to, že kancelári posmeľovali ríšskeho prezidenta, aby vydával dekréty so silou zákona. Parlament (Reichstag) počas roku 1932 zasadol len trinásťkrát. Hitler sa stal kancelárom v januári 1933 s pomocou konzervatívcov a nacionalistov, ktorí verili, že ho využijú, aby silnej nemeckej ľavici zahatali cestu k moci. Na ich veľké prekvapenie Hitler vyhlásil predčasné voľby a novú pozíciu využil na definitívne presadenie hegemónie jeho strany v nemeckej spoločnosti. Volebné výsledky vyhlásené 5. marca 1933 ukázali, že nacisti dramatickým spôsobom porazili sociálnych demokratov aj komunistov: získali 43,9 percenta hlasov a 288 mandátov v 647-člennom Reichstagu.

Hitler bol na jar 1933 plne zaujatý prestavbou nemeckého politického systému; v rovnakom čase si Stalin v Sovietskom zväze upevňoval osobnú autoritu.

Roku 1933 tak sovietsky, ako aj nacistický režim budili dojem, že poznajú spôsob ako čeliť svetovému hospodárskemu kolapsu. Z oboch vyžarovala dynamika, zatiaľ čo liberálne demokracie akoby nedokázali uchrániť ľudí pred pádom do priepasti chudoby. Väčšina európskych vlád vrátane nemeckého kabinetu do roku 1933 rezignovala na nástroje, ktorými by mohli čeliť hospodárskemu prepadu. Prevládal názor, že štátne rozpočty musia ostať vyrovnané a prílev peňazí do ekonomiky obmedzený. Ako už dnes vieme, tieto opatrenia situáciu len zhoršovali. Vznikal dojem, že Veľká hospodárska kríza zdiskreditovala politickú odpoveď na nedávno skončenú prvú svetovú vojnu: voľný trh, parlamenty, národné štáty. Trh priniesol pohromu, parlamenty nenachádzali účinné riešenia a národným štátom chýbali nástroje, ktorými by svojich občanov ochránili pred zbedačením.

Nacisti aj Sovieti prišli s presvedčivým príbehom, kto nesie vinu za Veľkú hospodársku krízu (židovskí kapitalisti či len jednoducho kapitalisti), ako aj so skutočne radikálnymi prístupmi k politickej ekonómii. Nacisti aj Sovieti neodmietli len právnu a politickú formu povojnového poriadku, ale spochybnili aj jeho hospodársky a spoločenský základ. Vrátili sa k ekonomickým a sociálnym koreňom povojnovej Európy a novými očami sa pozreli na životy a úlohu mužov a žien, ktorí obrábali pôdu. Vo väčšine európskych krajín roľníci v 30. rokoch ešte vždy tvorili hlavnú časť obyvateľstva a orná pôda bola vzácnym prírodným zdrojom napájajúcim ekonomiky závislé od sily zvierat a ľudí energiou. Aj vtedy ľudia počítali každú kalóriu, len z iných dôvodov než dnes: národohospodárske plány museli zabezpečiť, aby bolo obyvateľstvo sýte, aby ostalo nažive a aby mohlo produkovať.

Väčšine európskych štátov chýbali vyhliadky na sociálnu transformáciu, a preto pre nacistov a Sovietov nepredstavovali významnejšiu konkurenciu. Poľsko a ďalšie nové východoeurópske štáty sa v 20. rokoch pokúsili o pozemkovú reformu, ich úsilie sa však ukázalo ako nedostatočné. Veľkostatkári úspešne obhajovali vlastníctvo pôdy a banky a štát roľníkom poskytovali pôžičky len veľmi neefektívne. Zánik demokracie v regióne (s výnimkou Československa) priniesol len málo inovatívneho ekonomického myslenia. Autoritatívne režimy v Poľsku, Maďarsku a Rumunsku prejavili oveľa viac rozhodnosti pri zatýkaní oponentov či pri návrate k ľúbivým nacionalistickým heslám. Ani jeden z týchto režimov však nemohol ponúknuť nič zásadné v oblasti novej hospodárskej politiky schopnej čeliť Veľkej hospodárskej kríze.

Sovietska a nacistická alternatíva demokracii sa roku 1933 mohla oprieť o odmietnutie jednoduchej pozemkovej reformy, ktorá sa medzičasom premenila na zdiskreditovaný „roh hojnosti“ zlyhávajúcich demokratických štátov. Napriek mnohým odlišnostiam Hitler a Stalin zhodne predpokladali, že hlavným zdrojom problémov bol poľnohospodársky sektor a že riešením bude drastický štátny intervencionizmus. Ak by sa štátu podarilo presadiť radikálnu ekonomickú transformáciu, vytvoril by základy nového typu politického systému. Stalinistický prístup, verejne známy od odštartovania Stalinovej päťročnice roku 1928, sa volal kolektivizácia. Sovietske vedenie najprv v 20. rokoch roľníkom umožnilo, aby prosperovali, začiatkom 30. rokov im však pôdu odňalo, aby mohlo vytvoriť kolektívne farmy, na ktorých budú roľníci pracovať pre štát.

Hitlerova odpoveď na roľnícku otázku bola rovnako vynaliezavá a rovnako dokonale maskovala skutočný zámer. Pred Hitlerovým nástupom k moci, ale určité obdobie aj po roku 1933 sa zdalo, že sa zaoberá predovšetkým robotníckou triedou a že problém potravinovej sebestačnosti chce vyriešiť dovozmi. Politika rýchleho (a nelegálneho) znovuvyzbrojovania vyriešila otázku nezamestnanosti – nemeckí muži našli prácu v armáde a zbrojovkách. Niekoľko mesiacov po Hitlerovom zvolení sa spustili programy verejných prác. Všetko dokonca nasvedčovalo tomu, že nacisti pre nemeckých farmárov neurobia ani to málo, čo naznačili v programe strany. Hoci ten prisľúbil prerozdelenie pôdy medzi bohatými a chudobnými farmármi, túto tradičnú verziu pozemkovej reformy Hitler po prevzatí úradu kancelára potichu uložil ad acta. Vodca sa sústredil na politiku uzatvárania medzinárodných zmlúv, a nie na politiku prerozdeľovania poľnohospodárskej pôdy. Usiloval sa uzavrieť s východoeurópskymi susedmi osobitné obchodné dohody, ktoré v podstate pozostávali z výmeny nemeckých priemyselných tovarov za potraviny. Hitlerova poľnohospodárska politika 30. rokov tak trochu pripomínala Leninov prístup v 20. rokoch: politicky dláždila cestu vízii až nepredstaviteľne radikálnej ekonomickej transformácie. Národný aj sovietsky socializmus lákal roľníkov na návnadu pozemkovej reformy, do budúcnosti však pre nich mali pripravené oveľa radikálnejšie plány.

Skutočnou poľnohospodárskou politikou nacistov sa malo stať vytvorenie ríše na východnej hranici. Nemecká poľnohospodárska otázka sa nemala vyriešiť v hraniciach Nemecka, ale mimo nich: odobratím úrodnej pôdy poľským a ruským roľníkom – ktorých vyhladujú, asimilujú, deportujú alebo zotročia. Nemecko sa nechystalo na dovoz obilia z východu, na východ chcelo vyviezť svojich farmárov. Kolonizovali by územia Poľska a západnej časti Sovietskeho zväzu. Hoci Hitler vo všeobecných pojmoch hovoril o potrebe väčšieho „životného priestoru“, nikdy nemeckým farmárom jasne nepovedal, že od nich očakáva masové vysťahovalectvo na východ – v tom sa ničím nelíšil od boľševikov, ktorí sovietskym roľníkom nikdy jasne nepovedali, že od nich očakávajú vzdanie sa pôdy v prospech štátu. Počas kolektivizácie na začiatku 30. rokov Stalin ku kampani proti vlastným roľníkom pristupoval ako k „vojne“ za ich obilie; Hitler sa zase pri riešení zásobovania Nemecka potravinami spoliehal na víťazstvo v budúcej vojne. Sovietsky program sa uskutočňoval v mene všeobecne platných zásad; nacistický plán sa opieral o rozsiahle územné zisky vo východnej Európe v prospech nadradenej rasy.

Hitler a Stalin sa predrali k moci v Berlíne a Moskve, ich transformačná vízia sa však dotýkala predovšetkým územia ležiaceho medzi nimi. Ich utópie o absolútnej kontrole sa prekrývali na Ukrajine. Nemecká krátkodobá východná koloniálna ríša z roku 1918 Hitlerovi v pamäti utkvela ako nemecká brána k ukrajinskej obilnici. Stalin, ktorý si na Ukrajine roky revolúcie odkrútil krátko nato, vnímal krajinu do veľkej miery rovnako. Jej ornú pôdu a jej roľníkov bolo treba maximálne využiť pri tvorbe moderného priemyselného štátu. Hitler kolektivizáciu hodnotil ako katastrofický neúspech a označoval ju za dôkaz zlyhania sovietskeho komunizmu ako takého. Ani chvíľu však nepochyboval, že Nemci môžu Ukrajinu premeniť na zasľúbenú zem.

Pre Hitlera aj Stalina bola Ukrajina viac než len zásobárňou potravín. Predstavovala priestor, ktorý im umožní porušiť pravidlá tradičnej ekonomiky, zachrániť ich krajiny pred chudobou a izoláciou a prebudovať kontinent na vlastný obraz. Ich programy a moc záviseli od ovládnutia ukrajinskej úrodnej zeme a miliónov ľudí, ktorú ju obrábali. Roku 1933 milióny Ukrajincov umrú v najväčšom umelo vyvolanom hladomore v dejinách ľudstva. Tak sa začali osobitné dejiny Ukrajiny, ďalšie pohromy ju však ešte len mali postihnúť. Roku 1941 sa Ukrajiny zmocnil Hitler a pokúsil sa naplniť svoju koloniálnu víziu, pričom začal masovým vraždením Židov a vyhladovaním sovietskych vojnových zajatcov. Stalinisti kolonizovali vlastnú krajinu, nacisti kolonizovali obsadenú sovietsku Ukrajinu: utrpenie Ukrajincov rástlo. V rokoch, keď bol Stalin a Hitler pri moci, na Ukrajine zavraždili viac ľudí než kdekoľvek inde na krvavom území, v Európe či vo svete.

Prvá kapitola

SOVIETSKE HLADOMORY

Rok 1933 bol v západnom svete hladový. Ulice amerických a európskych miest zaplnili muži a ženy, ktorí stratili prácu a zvykali si na čakanie v radoch na jedlo. Gareth Jones, mladý velšský novinár so záľubou v cestovaní sa stal v Berlíne svedkom toho, akú silu príťažlivosti mal hlas Adolfa Hitlera pre nezamestnaných Nemcov. V New Yorku, tri roky po vypuknutí Veľkej hospodárskej krízy sa ho hlboko dotkla bezradnosť amerických robotníkov: „V jednom rade som videl nespočetné stovky úbožiakov, niektorí z nich v šatách, ktoré kedysi zvykli nosiť na sviatočné príležitosti, ako čakajú na výdaj dvoch obložených chlebíkov, šišky, hrnčeka kávy a cigarety.“ V Moskve, ktorú Jones navštívil v marci, bol hlad v kapitalistických krajinách dôvodom na oslavu. Zdalo sa, že kríza ohlasuje svetovú socialistickú revolúciu. Stalin a jeho najbližšie okolie prekypovali hrdosťou na neodvratný triumf systému, ktorý vybudovali v Sovietskom zväze.1

Rok 1933 bol však hladový aj v sovietskych mestách, najmä na sovietskej Ukrajine. V ukrajinských mestách – Charkive, Kyjive, Staline (dnešnom Donbase), Dnipropetrovsku – státisíce ľudí denne čakali na kúsok chleba. V Charkive, hlavnom meste, sa Jones stal svedkom dovtedy nevídaného zúfalstva. Ľudia prichádzali o druhej ráno, aby sa postavili do radov pred obchodmi, ktoré otvárali až o siedmej. Denne ich v radoch na chlieb stálo priemerne 40-tisíc. Čakajúci sa báli prísť o miesto v rade, preto sa zvykli držať za remeň osoby stojacej pred nimi. Niektorí z nich boli natoľko zoslabnutí, že by sa bez podpory okolostojacich neudržali na nohách. V rade sa čakalo deň i dva. Tehotné ženy a vojnové kaliky stratili právo na nákup potravín mimo poradia a ak sa chceli najesť, museli si vystáť rad spolu s ostatnými. Niekde uprostred zástupu plakala žena a na jej vzlyky odpovedali z jednej či druhej strany, takže niekoľkotisícový rad vydával zvuk ako ranené zviera.2

Ľudia v mestách sovietskej Ukrajiny sa báli o poradie čakajúc na chlieb – báli sa smrti hladom. Vedeli, že mesto je ich jedinou šancou zohnať nejakú potravu. Ukrajinské mestá sa za predošlých päť rokov prudko rozrástli, prijali roľníkov a urobili z nich robotníkov a úradníkov. Synovia a dcéry ukrajinských roľníkov sa spolu so Židmi, Poliakmi a Rusmi, ktorí v týchto mestách žili oveľa dlhšie, stali závislými od potravín, ktoré sa dali kúpiť v obchodoch. Ich rodinám na vidieku neostalo nič. Vznikla nezvyčajná situácia. V časoch hladu sa obyvatelia miest spravidla utiekali k dedine. V Nemecku a Spojených štátoch farmári takmer nikdy netrpeli hladom, dokonca ani v rokoch Veľkej hospodárskej krízy. Robotníci a príslušníci iných profesií boli niekedy nútení jesť či kradnúť jablká; ale v úrodných nížinách Dolného Saska či v Iowe ešte vždy ostal sad s ovocnými stromami, sýpka alebo komora. Mestské obyvateľstvo Ukrajiny sa nemalo kam uchýliť, od fariem pomoc očakávať nemohlo. Väčšine ostali len potravinové poukážky, ktorými sa museli preukázať, ak sa chceli dostať k chlebu. Ich jedinou šancou na prežitie boli popísané kúsky papiera a oni si toho boli vedomí.3

Dôkazy mohli vidieť všade okolo seba. Hladujúci roľníci žobrali u ľudí stojacich v radoch na chlieb a pýtali od nich aspoň omrvinky. V istom meste si pätnásťročné dievča vyprosilo miesto na čele zástupu, keď však prišlo na rad, predavač ho dobil na smrť. Mestské ženy z domácnosti sa v zástupoch museli prizerať roľníčkam umierajúcim na chodníku. Dievča pri každodennej ceste do školy videlo ráno umierajúcich a večer už len ich nehybné telá. Mladý komunista nazval roľnícke deti „chodiacimi kostrami“. Člena strany v priemyselnom Staline na smrť vyľakali mŕtvoly vyhladovalých ľudí, na ktoré narazil pri zadnom vchode svojho domu. Páriky prechádzajúce sa v parkoch nemohli prehliadnuť tabule zakazujúce kopať v nich hroby. Lekári a sestričky dostali zákaz ošetriť (či nachovať) hladujúcich, ktorým sa podarilo dovliecť do nemocnice. Mestskí policajti brali z ulíc vysilených detských tulákov, aby neboli nikomu na očiach. Policajti na uliciach ukrajinských miest denne zatýkali stovky detí; jedného dňa začiatkom roku 1933 dostala charkivská polícia za úlohu pochytať ich dvetisíc. V núdzových ubytovniach Charkiva v ktorúkoľvek dennú či nočnú dobu čakalo na smrť 20 tisíc detí. Prosili policajtov, aby im dovolili umrieť aspoň pod holým nebom: „Nechajte ma v pokoji vydýchnuť, nechcem sa so životom rozlúčiť v tomto baraku smrti.“ 4

Hlad v mestách sovietskej Ukrajiny bol horší než v akomkoľvek západnom meste. Roku 1933 však na sovietskej Ukrajine umrelo len niekoľko desiatok tisíc obyvateľov miest. Drvivú väčšinu obetí hladu a umierajúcich na sovietskej Ukrajine predstavovali roľníci, teda ľudia, ktorých práca mestám zabezpečila aj to málo obilia, čo sa podarilo dorobiť. Ukrajinské mestá ešte ako tak prežívali, ukrajinský vidiek však vymieral. Obyvatelia miest nemohli nepostrehnúť zúfalstvo roľníkov, ktorí v rozpore s akoukoľvek prirodzenou logikou opustili polia a hľadali obživu inde. Železničná stanica v Dnipropetrovsku bola preplnená hladujúcimi roľníkmi, ktorí už nevládali ani žobrať. Gareth Jones vo vlaku stretol roľníka, ktorému sa podarilo zohnať chlieb, ale čoskoro mu ho zabavili policajti. „Vzali mi chlieb,“ opakoval dokola s vedomím, že sklamal svoju hladujúcu rodinu. Na železničnej stanici v Staline si vyhladovaný roľník siahol na život, skočil pod vlak. Stalino, priemyselné centrum juhovýchodnej Ukrajiny, za cárskych čias založil John Hughes, velšský priemyselník, pre ktorého kedysi pracovala Jonesova matka. Mesto kedysi pomenovali po Hughesovi, teraz nieslo Stalinovo meno.5

Stalinova päťročnica, končiaca sa roku 1932 priniesla priemyselný rozmach za cenu ľudskej mizérie. Roľníci umierajúci pozdĺž železničnej trate tento nový kontrast ilustrovali hrôzostrašným spôsobom. Na celej sovietskej Ukrajine sa cestujúci stávali nevedomými účastníkmi tragických nehôd. Hladní roľníci zvyčajne do miest putovali popri železničných tratiach a keď ich premohla únava, často skončili v koľajisku. V Chartsyzsku sa viacerí roľníci, ktorých vyhnali zo stanice, obesili na neďalekých stromoch. Sovietsky spisovateľ Vasilij Grossman vracajúci sa z rodinnej návštevy v rodnom Berdyčive narazil na ženu žobrajúcu o kúsok chleba pod oknom kupé. Politický emigrant Arthur Koestler, ktorý do Sovietskeho zväzu prišiel pomáhať s budovaním socializmu, mal podobnú skúsenosť. Ako spomínal o mnoho rokov neskôr, na charkivskej stanici roľníčky „do okna vagóna otŕčali hrôzostrašne vyzerajúce deti s obrovskými kymácajúcimi sa hlávkami, končatinami ako paličky a nafúknutými, výrazne vystúpenými bruškami“. Deti na Ukrajine podľa jeho spomienok pripomínali „embryá naložené vo formaldehyde“. Muselo prejsť veľa rokov, kým obaja muži, dnes pokladaní za morálne autority 20. storočia, zaznamenali svoje očité svedectvá.6

Obyvatelia miest boli zvyknutí skôr na roľníkov na trhu, ktorí okolo seba porozkladali svoje bohatstvo a predávali tovar. Roku 1933 sa roľníci znovu vybrali na dobre známe mestské trhy, teraz už však nie predávať, ale žobrať. Námestia s trhmi, teraz už bez tovaru a zákazníkov, im ponúkli znepokojujúci obraz smrti. Zrána sa na nich ozývalo len jemné dýchanie umierajúcich zakutaných v handrách, ktoré boli kedysi odevom. Jedno jarné ráno sa okoloidúcim na charkivskom trhu naskytol pohľad – medzi kopami mŕtvych roľníkov – na dieťa prisaté k prsníku matky s mŕtvolne sivou tvárou. Už tento pohľad poznali, teraz však neboli konfrontovaní len s pokrútenými telami mŕtvol, nielen s mŕtvou matkou a živým kojencom, ale s celou otrasnosťou tej scény – drobné ústa, posledné kvapky materinského mlieka, studená bradavka. Ukrajinci si pre tento výjav našli pomenovanie. Hovorili si, ticho prechádzajúc okolo: „Púčiky socialistickej jari.“7

Masový hlad roku 1933 bol výsledkom Stalinovej prvej päťročnice, uskutočnenej v rokoch 1928 – 32. V tomto období už Stalin prevzal kontrolu nad najvyššími poschodiami komunistickej strany, presadil politiku industrializácie a kolektivizácie a z týchto procesov vyšiel ako nebojácny otec vlasti. Zmenil trh na plán, farmárov na otrokov a otvorené priestranstvá Sibíri a Kazachstanu na reťaz koncentračných táborov. Jeho politika viedla k záhube desaťtisícov na popraviskách, priniesla státisíce obetí vyčerpanosti a milióny vystavila hrozbe smrti vyhladovaním. Odôvodnene sa obával opozície v radoch komunistickej strany, disponoval však obrovským politickým nadaním a podporou ochotných satrapov a postavil sa do čela byrokracie, ktorá tvrdila, že dovidí za horizont budúcnosti a vie ju pretvárať. Tou budúcnosťou bol komunizmus: vyžadoval si ťažký priemysel, ktorý si zase vyžadoval kolektivizované poľnohospodárstvo, čo si v konečnom dôsledku vyžadovalo ovládnutie najväčšej sociálnej skupiny v Sovietskom zväze, roľníctva.8

Roľník, vari osobitne ukrajinský roľník, si sám seba len ťažko vedel predstaviť ako koliesko tejto veľkej dejinnej mašinérie. Aj keby plne porozumel konečnému cieľu sovietskej politiky, čo bolo veľmi nepravdepodobné, len veľmi ťažko sa s ním mohol stotožniť. Bolo úplne prirodzené, že odmietal politiku zameranú na to, aby ho pripravila o pôdu a slobodu. Kolektivizácia musela nutne viesť k zrážke medzi najväčšou skupinou sovietskej spoločnosti, roľníctvom, a sovietskym štátom a jeho políciou, v tom čase známou pod skratkou OGPU. Stalin v očakávaní takéhoto zápasu roku 1929 rozhodol o najmasívnejšom uplatnení štátnej moci v sovietskych dejinách. Veľké dielo budovania socializmu si podľa Stalina vyžiada úsilie ako pri „vzdutí oceánu“. V decembri rovnakého roku oznámil, že „kulaci“ budú „zlikvidovaní ako trieda“.9

Boľševici chápali dejiny ako triedny zápas, v ktorom chudobnejší rozpútajú revolúciu proti bohatším a pohnú tak kolesom dejín. Plán vyhladiť kulakov preto oficiálne nepredstavoval len rozhodnutie silnejúceho tyrana a jeho lojálnej kliky, bol dejinnou nevyhnutnosťou, darom z rúk neochvejnej, ale benevolentnej gréckej bohyne Kleio. Nezakrytý útok orgánov štátnej moci proti kategórii ľudí, ktorí sa nedopustili nijakého zločinu, prebiehal za povzbudzovania vulgárnej propagandy. Jeden z plagátov – pod heslom „Zničíme kulakov ako triedu!“ – znázorňoval kulaka dláveného kolesom traktora, ďalšieho ako opicu zhŕňajúcu zrno a tretieho cicajúceho mlieko z kravského vemena. Posolstvo bolo jasné – toto neboli ľudia, to boli zvery.10

V praxi o tom, kto je kulakom a kto nie, rozhodoval štát. Polícia mala príkaz deportovať prosperujúcich farmárov, ktorí mohli kolektivizáciou stratiť najviac. V januári 1930 politbyro poverilo štátnu políciu, aby prelustrovala roľnícku populáciu celého Sovietskeho zväzu. Príslušný rozkaz OGPU z 2. februára konkretizoval opatrenia potrebné na „likvidáciu kulakov ako triedy“. Po celej krajine mali skupiny troch ľudí, „trojky“, rozhodnúť o osude roľníkov. Trojka zložená z členov štátnej polície, miestneho straníckeho šéfa a štátneho prokurátora dostala právo vynášať rýchle a prísne tresty (smrť, vyhnanstvo) bez možnosti odvolania. Členovia miestnych straníckych organizácií často prichádzali s odporúčaniami. Ako vyhlásil šéf jednej z nich, „na plenárnych zasadnutiach dedinských sovietov vyrábame kulakov, ako uznáme za vhodné“. Hoci v Sovietskom zväze fungovali zákony a súdy, prednosť dostalo zjednodušené rozhodovanie troch jednotlivcov. Približne 30-tisíc sovietskych občanov popravili na základe súdnych rozhodnutí trojok.11

Za prvé štyri mesiace roku 1930 zo sovietskej Ukrajiny vyviezli 113 637 ľudí označených za kulakov. Znamenalo to postupné vyprázdnenie 30-tisíc roľníckych chatrčí, ich zaskočení obyvatelia dostali len pár hodín, aby sa pripravili na neznámo, často ani to nie. Znamenalo to tisíce premrznutých nákladných áut plných vystrašeného a trpiaceho ľudského nákladu smerujúceho na sever európskej časti Ruska, na Ural, na Sibír či do Kazachstanu. Znamenalo to výstrely a výkriky hrôzy na úsvite posledného dňa, ktorý roľníci zažijú v ich domovoch; znamenalo to mráz a ponižovanie vo vlakoch a zlosť prechádzajúcu do ľahostajnosti, keď roľnícke rodiny už ako otroci vystupovali v tajge či stepi.12

Ukrajinskí roľníci mali skúsenosť s trestnými tábormi, s ktorými prichádzali do styku od polovice 20. rokov. Jeden zo žalospevov medzičasom zľudovel:

Solovki, Solovki!

Dlhá, predlhá cesta

Srdce už nevládze

Duše sa zmocňuje hrôza

Solovki tvorili ostrovný väzenský komplex uprostred Severného ľadového oceánu. Vo vedomí ukrajinských roľníkov sa spájali so všetkým, čo bolo na vyhnaní z domova neznáme, násilné a bolestné. Pre komunistické vedenie Sovietskeho zväzu boli Solovki zase prvým miestom, kde sa práca deportovaných menila na zisk pre štát. Stalin sa roku 1929 rozhodol model Soloviek využiť na celom území Sovietskeho zväzu a dal pokyn na vybudovanie „osobitných usadlostí“ a koncentračných táborov. Koncentračné tábory boli vyznačenými zónami využívanými na nútenú prácu, zvyčajne ich obkolesovali ploty a strážili ich. Osobitné usadlosti boli novými dedinami, ktoré si trestanci postavili pre vlastnú potrebu po tom, ako ich vysadili uprostred ľudoprázdnej stepi či tajgy. Celkovo bolo medzi 1,7 miliónmi kulakov deportovaných do osobitných usadlostí na Sibíri, v európskej časti Ruska alebo Kazachstane okolo 300-tisíc Ukrajincov.13

Masové deportácie roľníkov ako forma ich potrestania sa časovo zhodovali s masovým využívaním nútenej práce v sovietskom hospodárstve. Roku 1931 sa osobitné usadlosti a koncentračné tábory zlúčili do jednotného systému známeho pod názvom Gulag. Gulag, ktorý samotní Sovieti volali „systémom koncentračných táborov“, vznikol spolu s kolektivizáciou poľnohospodárstva a bol od nej závislý. Jeho celkový počet dosiahne 476 táborových komplexov, na trest v ktorých odsúdia približne 18 miliónov ľudí; jeden a pol až tri milióny ľudí počas väznenia v gulagoch zahynie. Slobodní roľníci sa zmenia na nevoľníkov budujúcich obrovské kanály, bane a továrne, ktoré podľa Stalinovho presvedčenia zmodernizujú Sovietsky zväz.14

Ukrajinskí roľníci mali spomedzi všetkých pracovných táborov najväčšiu šancu skončiť na stavbe Belomorského kanála medzi Bielym a Baltským morom, ktorému medzi Stalinovými obsesiami patrilo osobitné miesto. Dvadsaťjeden mesiacov takmer 170 tisíc ľudí hĺbilo prieplav v zamrznutej zemi so štipákmi a lopatami, ale často len s úlomkami keramiky a holými rukami. Umierali v tisícoch od vyčerpanosti a chorôb, smrť ich zastihla na dne rozostavaného kanála, ktorého praktické využitie ako vodnej cesty sa po dokončení roku 1933 ukázalo ako zväčša iluzórne. Úmrtnosť bola vysoká aj v osobitných usadlostiach. Sovietske úrady predpokladali, že umrie päť percent ich väzňov; v skutočnosti toto číslo dosiahlo 10 až 15 percent. Obyvateľ Archangeľska, dôležitého mesta na brehu Bieleho mora, si poťažkal na nezmyselnosť tohto úsilia: „Jedna vec je zlikvidovať kulactvo v hospodárskom zmysle; ale fyzicky zlikvidovať deti kulakov sa rovná barbarstvu.“ Deti umierali na ďalekom severe v takých veľkých počtoch, že „ich telíčka odvážajú na cintorín po troch či po štyroch bez rakiev“. Skupina robotníkov vo Vologde sa dožadovala odpovede na otázku, či „cesta k svetovej revolúcii“ musí viesť „cez mŕtvoly týchto detí“.15

Miera úmrtnosti v gulagu bola vysoká, nebola však vyššia než tá, čo mala čochvíľa postihnúť časti ukrajinského vidieka. Pracujúci na Belomorskom kanáli dostávali veľmi nízke prídely potravy, dákych 600 gramov chleba (1300 kalórií) denne. Predstavovalo to však hodnotnejšiu výživovú dávku, než na akú sa v približne rovnakom čase mohli spoľahnúť obyvatelia sovietskej Ukrajiny. Trestanci na Belomorskom kanáli dostali dva, tri či až šesť ráz viac než roľníci, ktorí ostali na sovietskej Ukrajine a v rokoch 1932 – 33 pracovali na družstve – ak dostali vôbec niečo.16

V prvých týždňoch roku 1930 kolektivizácia na sovietskej Ukrajine a v celom Sovietskom zväze napredovala ohromujúcim tempom. Moskva poslala do hlavných miest sovietskych republík smerné čísla okresov, ktorých poľnohospodárstvo malo byť kolektivizované, stranícki šéfovia vzápätí prijímali záväzky, že ich prekročia. Ukrajinské vedenie sľúbilo, že kolektivizáciu v republike ukončí v priebehu jedného roka. A miestni stranícki aktivisti v úsilí imponovať nadriadeným tempo ešte urýchlili, prijali záväzok o uzavretí procesu kolektivizácie v priebehu deviatich až dvanástich týždňov. Pod vyhrážkou deportácie roľníkov prinútili, aby sa podpisom rozlúčili s pôdou a vstúpili do družstiev. Štátna polícia zasiahla mocensky, zanechávajúc za sebou, ak to inak nešlo, mŕtvoly. Na vidiek vyviezli 25-tisíc robotníkov, aby posilnili policajné zložky a prečíslili roľníkov. Robotníci indoktrinovaní tézou, že roľníci nesú zodpovednosť za nedostatok potravy v mestách, prisahali, že „narobia z kulakov mydlo“.17

Do polovice marca 1930 71 percent ornej pôdy v Sovietskom zväze prešlo – prinajmenšom na papieri – do správy kolchozov. Znamenalo to, že väčšina roľníkov sa podpisom vzdala fariem a vstúpila do družstiev. Stratili tak formálne právo disponovať pôdou pre vlastné účely. Ako členovia kolchozov sa stali pracovným miestom, plácou a stravou závislými od ich predsedov. Prišli či prichádzali o dobytok a ich prístup k poľnohospodárskym strojom, ktorých bol zväčša nedostatok, závisel od novovznikajúcich strojno-traktorových staníc. Tieto stanice, v skutočnosti centrá politickej kontroly, však nikdy nemali núdzu o straníckych funkcionárov a štátnych policajtov.18

Na sovietskej Ukrajine zrejme ešte výraznejšie než v sovietskom Rusku, kde mali poľnohospodárske komúny tradíciu, sa roľníkov vystavených strate pôdy zmocňovala hrôza. Ich osobné dejiny pozostávali zo zápasu s veľkostatkármi a počas boľševickej revolúcie nadobudli pocit, že v ňom konečne zvíťazili. Vzápätí, v rokoch 1918 – 21, boľševici zaujatí občianskou vojnou roľníkom rekvirovali potraviny. Roľníci preto mali dobrý dôvod, aby sa sovietskeho štátu obávali. Leninova kompromisná politika 20. rokov bola vítanou zmenou, hoci roľníci boľševikov nie bezdôvodne podozrievali, že túto politiku revidujú. Roku 1930 vnímali kolektivizáciu ako príchod „druhého nevoľníctva“, začiatok nového otroctva, tentoraz nie v prospech veľkostatkárov ako v nedávnych časoch, ale v prospech komunistickej strany. Roľníci na sovietskej Ukrajine sa obávali straty ťažko vybojovanej nezávislosti, obávali sa však aj o potravu pre seba a svoje rodiny a o osud ich nesmrteľných duší.19

Dedinské spoločenstvá sovietskej Ukrajiny zväčša ostávali silne religiózne. Mnohí mladí, ambiciózni ľudia ovplyvnení oficiálnym komunistickým ateizmom vidiek vymenili za život vo veľkých ukrajinských mestách či v Moskve alebo Leningrade. Hoci komunistický ateistický režim potláčal pravoslávnu cirkev, roľníci naďalej ostávali veriacimi kresťanmi a mnohí vnímali podpis zmluvy o vstupe do kolchozu ako uzavretie paktu s diablom. Niektorí verili, že na zem v ľudskej podobe straníckeho aktivistu zostúpil Satan a vstup do kolchozu v skutočnosti otvára brány do pekla, ktoré sľubuje muky a prekliatie. Nové strojno-traktorové stanice im pripomínali predpeklie. Aj mnohí poľskí roľníci, rímskokatolíci vnímali kolektivizáciu v kategóriách Apokalypsy. Poľský otec synovi vysvetľoval, prečo nevstúpi do kolchozu, slovami: „Nechcem svoju dušu upísať diablovi.“ Stranícki aktivisti, ktorí religiozite roľníkov rozumeli, si v propagandistickej práci vypomáhali takzvaným prvým Stalinovým prikázaním: kolchoz zásobuje v prvom rade štát, až potom ľudí. Roľníci vedeli, že prvé prikázanie v jeho biblickej forme znie: „Nebudeš mať iných Bohov, aby si sa im klaňal.“20

Ukrajinské dediny po deportácii kulakov do gulagu stratili prirodzené vedúce osobnosti. Napriek tejto strate sa roľníci usilovali zachrániť seba a svoje spoločenstvá. Usilovali sa zachovať neveľké pozemky, svoje malé kúsky autonómie. Robili všetko pre to, aby svoje rodiny držali čo najďalej od štátu, ktorého hmatateľným vyjadrením sa stali kolchozy a strojno-traktorové stanice. Predali či zabili dobytok, aby oň pri kolektivizácii neprišli. Otcovia a manželia posielali svoje dcéry a ženy, aby sa postavili na odpor straníckym aktivistom a policajtom, lebo verili, že riziko deportácie je v ich prípade menšie. Muži sa niekedy prezliekli za ženy, aby mohli čakanmi a lopatami zaútočiť na miestneho komunistu.21

Rozhodla však skutočnosť, že medzi roľníkmi sa nachádzalo málo zbraní a boli slabo organizovaní. Štát medzičasom získal takmer úplný monopol na strelné zbrane a logistiku. Aktivity roľníkov monitoroval a vyhodnocoval silný policajný aparát, ktorému možno nie vždy boli jasné ich motívy, ale chápal ich základný smer. OGPU roku 1930 na Ukrajine zaznamenal takmer milión aktov individuálneho odporu. Skoro polovica hromadných roľníckych vzbúr v Sovietskom zväze sa v marci rovnakého roku odohrala na sovietskej Ukrajine. Mnohí ukrajinskí roľníci hlasovali nohami a na ceste do susedného Poľska prekračovali západnú hranicu. Ich príklad nasledovali celé dediny, sústreďovali sa pod cirkevnými štandardami či krížmi a občas len pod kusmi čiernej látky pripevnenej na žrď a vydávali sa na pochod k západnej hranici. Tisíckam sa podarilo dostať do Poľska, kde sa vďaka nim rozšírili správy o hladových pomeroch v Sovietskom zväze.22

Roľnícky exodus do Poľska znamenal medzinárodnú blamáž a Stalin a jeho politbyro sa ním so všetkou vážnosťou zaoberali. Poľské úrady, ktoré sa v tom čase usilovali o politické zblíženie s vlastnou početnou ukrajinskou národnostnou menšinou, sa od utečencov dozvedeli o postupe a dôsledkoch kolektivizácie. Poľskí pohraničníci trpezlivo vyťažovali utečencov a získavali od nich poznatky o napredovaní združstevňovania a jeho zlyhaniach. Mnohí roľníci sa domáhali poľskej invázie, ktorá by zastavila ich utrpenie. Utečenecká kríza Poľsku zároveň poskytla obrovskú propagandistickú zbraň proti Sovietskemu zväzu. Poľsko za čias Józefa Piłsudského neplánovalo útočnú vojnu proti Sovietskemu zväzu, malo však pripravené záložné plány pre prípad jeho rozpadu na národnom princípe a podniklo niekoľko krokov, ktorých zmyslom bolo tieto procesy urýchliť. Zatiaľ čo Ukrajinci masovo opúšťali sovietsku Ukrajinu, Poľsko vysielalo opačným smerom agentov, ktorých úlohou bolo podnecovať Ukrajincov k vzbure. Ich propagačné plagáty Stalina nazývali „Cárom hladu“, ktorý exportuje obilie, zatiaľ čo vlastným ľuďom odopiera potraviny. V marci 1930 sa členovia politbyra obávali, že „poľská vláda sa môže rozhodnúť pre intervenciu“.23

Kolektivizácia predstavovala celoštátnu politiku, Sovietsky zväz bol rozľahlou krajinou a nestabilita v pohraničí musela byť posudzovaná vo svetle generálnych plánov pre prípad vypuknutia vojny.

Stalin a ďalší sovietski vodcovia pokladali Poľsko za súčasť medzinárodného kapitalistického obkľúčenia na západe a Japonsko za jeho východnú časť. Poľsko-japonské vzťahy boli pomerne harmonické a na jar 1930 Stalina zamestnávala najmä hrozba spoločnej poľsko-japonskej invázie. Sovietsky zväz, zďaleka najväčšia krajina sveta, sa rozprestieral od Európy po Tichý oceán a Stalin musel pozorne sledovať nielen európske mocnosti, ale aj ázijské ambície Japonska.

Tokio si reputáciu spravilo na účet Ruska. Japonsko na svetovú scénu vstúpilo ako veľmoc porážkou cárskeho Ruska v rusko-japonskej vojne rokov 1904 – 1905, keď sa zmocnilo Rusmi vybudovanej železnice spájajúcej vnútrozemie krajiny s tichooceánskymi prístavmi. Stalin veľmi dobre vedel, že Poľsko aj Japonsko so záujmom sledujú udalosti na sovietskej Ukrajine a vývoj národnostnej otázky v Sovietskom zväze. Všetko nasvedčuje tomu, že Stalin poníženie Ruska v Ázii hlboko prežíval. Jednou z jeho obľúbených piesní bola Na kopcoch Mandžuska, ktorá Japoncom sľubovala krvavú odplatu.24

Ak chaos spôsobený kolektivizáciou v západnej časti Sovietskeho zväzu zvyšoval obavy z poľskej intervencie, zo zmätkov v jeho východnej časti mohlo ťažiť Japonsko. V sovietskej strednej Ázii, predovšetkým v prevažne moslimskom sovietskom Kazachstane kolektivizácia spôsobila ešte väčší rozvrat než na sovietskej Ukrajine. Táto časť krajiny si vyžadovala ešte drastickejšiu spoločenskú zmenu. Národy a národnosti Kazachstanu nežili roľníckym, ale kočovným spôsobom života, prvým krokom sovietskej modernizácie preto muselo byť ich násilné usadenie. Skôr ako sa mohla začať kolektivizácia, sa z nomádov museli stať roľníci. Politika násilného „usadzovania“ pripravila chovateľov dobytka o ich čriedy a s nimi aj o zdroj obživy. Mnohí na ťavách a koňmo prekročili hranice do Sin-ťiangu, moslimského regiónu Číny, z čoho Stalin usúdil, že konajú v záujme Japonska, zahraničnej mocnosti najotvorenejšie zasahujúcej do vnútročínskych konfliktov.25

Nie všetko šlo podľa plánu. Kolektivizácia, ktorá mala sovietskemu zriadeniu priniesť bezpečnosť, destabilizovala pohraničie. V sovietskej časti Ázie a Európy, kde mala prvá päťročnica nastoliť socializmus, plán spôsobil obrovské utrpenie a štát, ktorého úlohou bolo vybudovať spravodlivejšiu spoločnosť, siahol po tradičných mocenských nástrojoch. Sovietskych Poliakov odsunuli zo západného pohraničia a pohraničné vojská dostali na všetkých úsekoch posily. Svetová revolúcia sa bude musieť uskutočniť za spustenými hraničnými závorami a Stalin bude musieť podniknúť kroky na obranu – jeho vlastnými slovami – „socializmu v jednej krajine“.26

Stalin pochopil, že sa musí načas vyhnúť konfliktom s vonkajšími protivníkmi a že musí revidovať aj vnútorné plány. Vydal pokyny sovietskym diplomatom, aby iniciovali rokovania, ktoré by viedli k uzavretiu zmlúv o neútočení s Poľskom a Japonskom. Dohliadol na to, aby jednotky Červenej armády dislokované v západnej časti Sovietskeho zväzu dosiahli plnú bojaschopnosť. A čo bolo najsymptomatickejšie, pozastavil proces kolektivizácie. Stalin v článku uverejnenom 2. marca 1930 pod pútavým nadpisom Závrat od úspechov vyjadril názor, že problémom kolektivizácie bolo jej presadzovanie s predsa len priveľkou dávkou nadšenia. Teraz už tvrdil, že bolo chybou roľníkov nútiť, aby vstupovali do kolchozov. Kolektívne farmy mizli rovnako rýchlo, ako vznikali. Na jar 1930 roľníci na Ukrajine zožali oziminy a zasiali obilie na jesennú úrodu, akoby im nikdy neodňali pôdu. Nevyčítajme im, ak sa domnievali, že v tomto zápase zvíťazili.

Stalinov ústup bol taktický.

Stalin aj politbyro si vybrali oddychový čas, aby prišli s ešte účinnejším spôsobom, ako roľníkov podriadiť štátu. Vidiek sa nasledujúceho roku dožil návratu sovietskej politiky, tentoraz presadzovanej s oveľa väčšou vervou. Kolektivizácia roku 1931 mala byť založená na tom, že roľníkovi neostane iná možnosť. Nižšie kádre ukrajinskej odnože celozväzovej komunistickej strany sa stali obeťami čistiek, aby aktivisti pôsobiaci v teréne napli všetky sily a aby vedeli, čo ich čaká, ak úlohu nezvládnu. Daňové zaťaženie nezávislých farmárov postupne rástlo, až im neostalo iné východisko než kolchoz. Obnovované kolchozy postupom času získali nepriamu donucovaciu moc nad okolitými samostatne hospodáriacimi roľníkmi. Mohli si napríklad odhlasovať, že nezávislému farmárovi odnímu osivo. Bez osiva, ktoré sa odkladá z jednej úrody ako základ tej nasledujúcej, si nemožno predstaviť fungujúcu farmu. Výber a uchovanie osiva predstavuje základ poľnohospodárskej výroby. V dejinách ľudstva sa s nemnohými výnimkami prejedenie osiva vždy rovnalo úplnému zúfalstvu. Farmár, ktorý na zásah kolektívne hospodáriacich roľníkov stratil kontrolu nad osivom, stratil zároveň schopnosť žiť z práce vlastných rúk.28

Deportácie sa obnovili a kolektivizácia pokračovala. Na prelome rokov 1930 – 1931 zo sovietskej Ukrajiny deportovali ďalších 32 127 domácností, teda približne rovnaký počet, aký násilne vysťahovali počas prvej vlny rok predtým. Roľníci si mohli vybrať medzi smrťou z vyčerpanosti v gulagu alebo smrťou hladom v rodných krajoch a zvyčajne sa rozhodli pre to druhé. Listy od priateľov a rodinných príslušníkov, ktorí skončili vo vyhnanstve, občas unikli pozornému oku cenzora; jeden z nich obsahoval nasledujúcu radu: „Nech sa deje čokoľvek, nesmiete dopadnúť ako my. Umierame tu. Radšej sa ukryte, radšej umrite doma, ale v nijakom prípade sa sem nenechajte vyviezť.“ Jeden zo straníckych aktivistov správne usúdil, že ukrajinskí roľníci, ktorí podľahli tlaku kolektivizácie, zvolili radšej „zápas s hladom doma než vyhnanstvo v neznáme“. Keďže kolektivizácia roku 1931 postupovala pomalšie – rodina za rodinou, nie po celých dedinách – ťažšie sa jej vzdorovalo. Neprichádzala v podobe náhleho útoku, ktorý by vyvolával zúfalý odpor. Na konci roka nový prístup slávil úspechy. Na sovietskej Ukrajine sa podarilo kolektivizovať približne 70 percent obrábanej pôdy. Podarilo sa teda dosiahnuť úroveň z marca 1930, teraz však už nadlho.29

Po neúspešnom štarte roku 1930 dosiahol Stalin roku 1931 politické víťazstvo. Jeho triumf sa však neprejavil na hospodárskom raste. Výnosy zrna budili podozrenie. Žatva roku 1930 bola zázračne bohatá. Farmári, ktorých deportovali začiatkom roka 1930, stihli zasiať oziminy, na jar však už za nich zberali úrodu iní. Január a február, keď roku 1930 na väčšine územia krajiny kolektivizácia už aspoň formálne prebehla, sú mesiacmi, keď roľník beztak odpočíva. Po marci 1930, keď kolchozy rozpustili, roľníci založili jarnú úrodu ako slobodní ľudia. Počasie bolo v to leto mimoriadne priaznivé. Úroda roku 1930 na Ukrajine nastavila latku, ktorá by sa roku 1931 nedala dosiahnuť, aj keby bolo kolektívne poľnohospodárstvo efektívnejšie než individuálne, čo nikdy neplatilo. Nadbytok zbožia roku 1930 poskytol objem, podľa ktorého stranícke orgány naplánovali rekvirovanie roku 1931. Moskva od Ukrajiny očakávala oveľa viac, než republika mohla poskytnúť.30

Najneskôr na jeseň 1931 sa ukázalo, že prvá kolektivizovaná úroda bude slabá. Malo to viacero príčin: nepriaznivé počasie, škodcovia, chýbali ťažné zvieratá, pretože roľníci predali či zabili dobytok, výroba traktorov zaostávala za očakávaniami, najlepších farmárov deportovali, cyklus výsevu a zberu narušila kolektivizácia a roľníci, ktorých obrali o pôdu, nevideli dôvod, aby sa osobitne usilovali. Stanislaw Kosior, ukrajinský stranícky líder, už v auguste 1931 hlásil, že plány odvodov sú vo svetle nízkych výnosov nerealistické. Lazar Kaganovič mu odpovedal, že skutočným problémom je krádež a zatajovanie zrna. Hoci Kosior vedel svoje, vnútil túto tézu podriadeným.31

Sovietska Ukrajina krajine roku 1931 dodala viac než polovicu úrody. Mnohé kolchozy dosiahli stanovené deputáty len za cenu odovzdania osiva. Nariadenie, že kolchozy, ktoré nesplnili ročný plán, ho musia odovzdať, vydal 5. decembra Stalin. Zrejme veril, že roľníci zrno ukrývajú a že hrozba odobratia osiva ich prinúti, aby odovzdali aj to, čo si odložili bokom. Vtedy však už mnohí nemali naozaj nič. Pred koncom roku 1931 už veľa roľníkov hladovalo. Zbavení vlastnej pôdy a schopnosti odporovať rekvirovaniu už jednoducho nemali ako zabezpečiť dostatočný prísun kalórií pre svoje domácnosti. Na začiatku roku 1932 im zase chýbalo osivo, aby založili jesennú úrodu. Ukrajinské stranícke vedenie v marci 1932 požiadalo o dodávky osiva, výsev sa však už oneskoril, čo spôsobilo slabú jesennú úrodu.32

Začiatkom roku 1932 sa ľudia začali na úrady obracať so žiadosťou o pomoc. Radoví ukrajinskí komunisti žiadali, aby si ich nadriadení u Stalina vymohli príchod Červeného kríža. Členovia kolchozov sa usilovali na svoju situáciu listami upozorniť štátne a stranícke orgány. Jeden z listov uzatvára niekoľko odstavcov formálneho úradného textu opakovaným zvolaním: „Dajte nám chlieb! Dajte nám chlieb!“ Ukrajinskí komunisti poza Kosiorov chrbát napísali priamo Stalinovi, pričom tón listu neskrýval ich zlosť: „Ako môžeme budovať socialistické hospodárstvo, ak sme všetci odsúdení na smrť hladom?“33

Hrozba masového hladu bola úradom sovietskej Ukrajiny úplne jasná a pochopil ju aj Stalin. Stranícki aktivisti a agenti tajnej polície v stovkách hlásení informovali o úmrtiach z nedostatku potravín. V júni 1932 vedúci stranícky funkcionár charkivskej oblasti písal Kosiorovi, že prípady hladu hlásia z každého okresu. List komsomolca Kosiorovi datovaný 18. júna 1932 farbisto opisoval situáciu, ktorá už medzičasom zovšednela: „Členovia kolchozu odídu do poľa a zľahne sa po nich zem. O niekoľko dní ich telá nájdu a úplne bez emócií, akoby to bolo normálne, ich pochovajú. Ďalší deň už človek môže nájsť telo niekoho, kto ešte včera kopal hroby pre iných.“ V rovnaký deň, 18. júna 1932, samotný Stalin v úzkom kruhu pripustil, že na sovietskej Ukrajine vypukol „hladomor“. Predchádzajúci deň ukrajinské stranícke vedenie požiadalo o potravinovú pomoc. Jej poskytnutie zamietol. Jeho odpoveď znela, že sovietska Ukrajina musí dodať všetko obilie podľa plánu. S Kaganovičom sa zhodli, že „príkazom dňa je okamžite a v plnom rozsahu zabezpečiť obilie na vývoz“.34

Stalin – aj z osobnej skúsenosti – veľmi dobre vedel, čo bude nasledovať. Vedel, že hladomor môže vypuknúť aj za vlády Sovietov. Počas občianskej vojny a po jej skončení hladomor zúril v Rusku aj na Ukrajine. Slabá úroda v spojení s rekvirovaním obilia spôsobila hlad státisícov roľníkov na Ukrajine, osobitne roku 1921. Nedostatok potravy bol však predovšetkým jedným z dôvodov, prečo sa Lenin rozhodol pre kompromisný postup voči roľníkom. Stalin túto epizódu z nedávnej minulosti dobre poznal, bol jej účastníkom. Jasné bolo aj to, že masový hlad mohla spôsobiť Stalinova politika kolektivizácie. Stalin vedel, že v sovietskom Kazachstane do leta 1932 od hladu umrelo vyše milióna ľudí. Vinu za to kládol miestnemu straníckemu predstaviteľovi Filipovi Gološčekinovi, musel však dobre rozumieť aj štrukturálnym príčinám tohto javu.35

Stalin, majster kádrovej politiky, pristúpil k riešeniu ukrajinského hladomoru cez personálne rozhodnutia. Jeho prvým reflexom, ktorý sa neskôr vyvinul na dlhodobú tendenciu, bolo hodnotiť hladovanie ukrajinských roľníkov ako zradu revolúcie členmi ukrajinskej komunistickej strany. Nemohol pripustiť, že ho spôsobila jeho politika kolektivizácie; problém treba hľadať v napĺňaní tejto politiky, v miestnych funkcionároch, kdekoľvek inde, len nie v samotnej koncepcii. Keď v prvej polovici roku 1932 presadzoval pokračovanie transformácie, problém pre neho nepredstavovalo utrpenie vlastného obyvateľstva, ale možnosť, že niekto poškvrní obraz jeho politiky kolektivizácie. Sťažoval sa, že hladujúci ukrajinskí roľníci opúšťajú domovinu a „fňukaním“ demoralizujú sovietskych spoluobčanov.36

Stalin sa na jar a v lete roku 1932 pre jeho okolie nepochopiteľne domnieval, že ak si hlad nepripustí, problém sa vyrieši sám od seba. Možno sa vnútorne presviedčal, že Ukrajina je beztak preľudnená a že smrť niekoľko stotisíc ľudí v dlhšej perspektíve nič neznamená. Žiadal od miestnych úradov, aby dosiahli stanovené ciele pre výkup obilia, hoci musel vedieť o očakávaných nižších výnosoch. Miestni stranícki funkcionári sa ocitli medzi Stalinovým červeným kladivom a kosákom zubatej. Problémy, ktorým čelili, boli objektívne a ideológia ani rétorika k ich vyriešeniu neviedla: chýbajúce osivo, neskorý výsev, nepriazeň počasia, stroje v počtoch nedostatočných na to, aby nahradili ťažné zvieratá, chaos spôsobený rozhodujúcim kolektivizačným tlakom v závere roka 1931 a roľníci, ktorí od hladu nevládali pracovať.37

Obraz, ktorý sa miestnym straníckym aktivistom ponúkal na ukrajinskom vidieku, výstižnejšie než strohé príkazy a propagandistické zahmlievanie prichádzajúce z Moskvy vyjadrili slová ukrajinskej detskej piesne:

Otec Stalin, len sa pozri

v kolchoze jak v raji

chalupy rozvalené, stodoly nachýlené

kone hotové mršiny

na chalupe kosák s kladivom

a v chalupe smrť a hlad

kráv už niet, ani prasiat

len tvoj portrét na stene

mama s otcom v kolchoze

dieťa plače opustené

bez chleba a bez masti

všetko vzala strana

nečakaj tu jemnocit

otec zjedol svoje dieťa

straník bije a biľaguje

do tábora pošle ťa^38

Všade dokola úradovala smrť a nad hlavami straníckych aktivistov odmietanie pozrieť sa pravde do očí. Hladovanie bolo krutým faktom, ktorý sa vymykal slovám a poučkám, deportáciám a popravám zastrelením. Po dosiahnutí určitého bodu už hladujúci roľník nemohol produktívne pracovať a nijaká miera ideologického presvedčenia či osobného nasadenia agitátora tento stav nemohla zmeniť. Ako toto posolstvo putovalo inštitucionálnymi kanálmi smerom nahor, strácalo silu. Autentické správy o hlade prichádzajúce zdola narazili na politický odpor najvyššieho straníckeho vedenia na plenárnom zasadnutí ústredného výboru ukrajinských komunistov, ktoré sa konalo 6. – 9. júla 1932 v Charkive. Vystupujúci sa sťažovali na nemožnosť naplniť ročné smerné čísla pre rekvirovanie obilia. Lazar Kaganovič a Viačeslav Molotov, členovia politbyra a Stalinovi emisári z Moskvy, ich však zakríkli. Od Stalina mali jasnú inštrukciu zúčtovať s „ukrajinskými destabilizátormi“.39

Molotov a Kaganovič boli Stalinovými vernými prívržencami a spoľahlivými spojencami, trojica dominovala na rokovaniach politbyra a v skutočnosti riadila Sovietsky zväz. Stalin sa ešte nestal nikým neohrozeným diktátorom a politbyro naďalej v zásade plnilo úlohu čohosi ako kolektívnej diktatúry. Obaja muži mu však na rozdiel od niektorých predchádzajúcich Stalinových spojencov v politbyre prejavovali absolútnu lojalitu. Stalin nimi neustále manipuloval, hoci to v skutočnosti robiť nemusel. Slúžili revolúcii tak, že slúžili jemu, a mali sklony medzi týmito dvoma pojmami nerozlišovať. Kaganovič už Stalina volal „náš otec“. V júli 1932 v Charkive ukrajinským súdruhom povedal, že reči o nedostatku potravín boli len výhovorkou lenivých roľníkov, ktorým sa nechce pracovať, a aktivistov, ktorí ich nechcú pohnať na zodpovednosť a zrekvirovať im obilie.40

V tomto čase si Stalin užíval dovolenku, cestoval vlakom zásobeným vyberanými jedlami južne od Moskvy cez hladujúcu Ukrajinu do útulného letoviska Soči pri Čiernom mori. Vymieňali si s Kaganovičom listy, v ktorých sa utvrdzovali v spoločnom názore, že hladomor je intrigou zameranou proti nim osobne. Stalinovi sa podarilo obrátiť realitu z nôh na hlavu tvrdením, že to nie on, ale roľníci využívajú hlad ako zbraň. Kaganovič Stalina posilňoval v názore, že reči o Ukrajincoch ako „nevinných obetiach“ ukrajinskí komunisti len využívajú ako „podlú zásterku“. Stalin vyjadril obavu, že „môžeme Ukrajinu stratiť“. Ukrajinu treba premeniť na „pevnosť“. Zhodli sa na tom, že jediným rozumným prístupom je trvať na politike rekvirovania a vyviezť obilie z republiky tak rýchlo, ako to len bude možné. V tomto období si už Stalin, prinajmenšom pre vlastné zadosťučinenie, vytvoril súvislosť medzi hladom a nelojálnosťou ukrajinských komunistov: hlad bol výsledkom sabotáže, miestni stranícki aktivisti boli sabotérmi, úkladní vyšší funkcionári strany chránili podriadených – a to všetko v službách poľskej špionáže.41

Najneskôr roku 1931 mohol Stalin skutočne interpretovať politiku Poľska a Japonska ako pokus o obkľúčenie Sovietskeho zväzu. Roku 1930 aktivity poľských špiónov proti Sovietskemu zväzu kulminovali. Poľsko tajne na svojom území sformovalo ukrajinskú armádu a pripravovalo desiatky Ukrajincov a Poliakov na plnenie špeciálnych úloh v Sovietskom zväze. Čoraz väčšiu hrozbu predstavovalo aj Japonsko. Sovieti roku 1931 zachytili depešu japonského veľvyslanca v Moskve; nabádal v nej na prípravu ofenzívnej vojny, ktorej cieľom malo byť podmanenie Sibíri. V rovnakom roku Japonsko obsadilo Mandžusko, región na severovýchode Číny na dlhom úseku hraničiaci so sovietskou Sibírou.42

Podľa hlásenia sovietskej rozviedky Poľsko a Japonsko na jeseň 1931 podpísali tajnú dohodu predpokladajúcu spoločný útok proti Sovietskemu zväzu. To však nezodpovedalo skutočnosti a ak sa aj črtal vznik poľsko-japonského spojenectva, zabránila mu obratná sovietska zahraničná politika. Japonsko odmietlo rokovať o pakte o neútočení s Moskvou, Poľsko však na rozhovory pristúpilo. Sovietsky zväz si takúto zmluvu s Poľskom želal preto, aby mohol v mieri pokračovať v ekonomickej transformácii; Poľsko nikdy neprechovávalo zámer rozpútať vojnu a práve prechádzalo obdobím hospodárskeho útlmu. Jeho z veľkej časti nezreformovaný agrárny sektor nedokázal podporovať rast vojenských výdavkov v časoch hospodárskeho kolapsu. Sovietsky vojenský rozpočet, s ktorým Poľsko dlho dokázalo držať krok, medzičasom výrazne narástol. Sovietsko-poľská zmluva bola parafovaná v januári 1932.43

V rokoch 1932 a 1933 sa Poľsko samo osebe len ťažko mohlo pokladať za hrozbu. Poľskú armádu postihli drastické rozpočtové škrty. Sovietske policajné a pohraničné jednotky zajali mnoho poľských špiónov. Poľským agentom sa nepodarilo zvrátiť proces kolektivizácie počas chaotického roku 1930 a nedokázali vyburcovať ani hladujúce obyvateľstvo roku 1932. Ich pokus sa skončil neúspechom. Aj najväčší poľskí zástanci agresívnej politiky chápali, že leto 1932 je obdobím, keď treba prejaviť sebaovládanie. Ak Sovieti navrhli mier, bolo najsprávnejšie zdržať sa provokačných aktov. Poľskí diplomati a vyzvedači sa stali svedkami hladomoru. Vedeli, že „kanibalizmus sa stal určitým zvykom“ a že „celé dediny vymreli“. S koreňmi hladomoru však nemali nič spoločné a jeho obetiam pomôcť nevedeli. Poľsko si poznatky, ktoré jeho diplomati získali o hladomore, nechalo pre seba. Vo februári 1932 prišiel napríklad na jeho konzulát v Charkive anonymný list žiadajúci Poliakov, aby svet informovali o hladomore na Ukrajine. V tom čase už však bola podpísaná zmluva o neútočení so Sovietskym zväzom a Varšava sa na podobný krok neodhodlala.44

V jednej dedine Charkivskej oblasti sa skupina žien usilovala zo všetkých síl postarať o viacero detí. Jedna z nich neskôr spomínala, že vytvorili „čosi ako sirotinec”. Ich izby ponúkali obraz biedy a utrpenia:

Poznámky

60. Šapoval, „Holodomor“.

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

EURÓPA

Úvod

HITLER A STALIN

Prvá kapitola

SOVIETSKE HLADOMORY