epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Kvety vášne
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková-Maňáková, Andrea Harmanová
32. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Marek Mittaš, 2016
Fotografia na obálke © Sára Saudková, 2016
Cover © Dagmar Požoniová, 2016
Sadzba: Jana Kollárová

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-72-6
mobi - ISBN: 978-80-89718-73-3
pdf - ISBN: 978-80-89718-74-0

Anjelik

Vybehla von. Ani si nestihla obliecť nohavičky, ktoré som stále zvieral v ruke. Vôbec som si neuvedomil, že si nimi utieram z čela kropaje potu. Bolo to také automatické, také podvedomé. Presne ako keď som vošiel za ňou do izby a zacítil jej nový parfum. Dostala ho na trináste narodeniny. Už vtedy sa mi zdal príliš dospelý, no strašne ho chcela. Akoby sa chcela skôr rozlúčiť s mladosťou, moja Emka, môj anjelik.

I.

Mala trinásť a pár mesiacov, keď som ju spoznal. Dlhé blond vlasy jej splývali okolo ramien až po pás. Keď spievala, drobunké prsia sa jej rytmicky nadvihovali ako mechy organa. Nemal som hudobný sluch, hudbu som vnímal vizuálne – cez jej telo. Nevynechal som ani jednu omšu, stál som vedľa kňaza v miništrantskom rúchu. Netušil som, ako sa volá, netušil som, kto to je. Jedného dňa sa proste objavila. Tak ako sa objaví rakovina či kamión v protismere spoza zákruty a zrazu sa zmení život na nepoznanie. Každú večernú omšu sedávala na tom istom mieste v tretej lavici. Vyhľadával som ju pohľadom. Najlepšie som ju videl, keď som stál tesne pri oltári. Niekedy
som sa celý deň tešil len na chvíľu, keď príde večer, začne liturgia, dekan rozpaží ruky a zvolá: „Pán s vami!“

Bohoslužby bez kázne boli požehnaním. Misál som obracal automaticky a mal som oči iba pre ňu. Z diaľky pôsobila tak nevinne, že by podľa nej mohli namaľovať svätý obrázok na titulnú stranu Biblie. Hanbil som sa osloviť ju, len som ju pozoroval ako sochu a radšej som si obliekal ten najvoľnejší habit. Keď spievala, predstavoval som si, že tie drobné ústa otvára od vzrušenia a pri výdychu vychádza z jej hlasiviek sladký medový vzdych, ktorý zvoní ako v chráme.

Zoznámili sme sa počas Veľkej noci. Presne štyri mesiace po tom, ako som ju prvý raz uvidel, po trinástich návštevách spovednice a dvestovke sebaukájaní. Prišla k Božiemu hrobu, kde som držal modlitebnú stráž. V rukách niesla ľalie. Kľakla si a s nehou pobozkala sochu Krista. Keď mu kládla k nohám kvety, na zadku sa jej hriešne vyšponovali obtiahnuté rifl e. Napli sa do prasknutia a v tej chvíli som presne vedel, ako sa cítia.

Čakala ma pred kostolom.

„Ahoj,“ usmiala sa.

„Ahoj,“ odpovedal som s horiacimi lícami. Mal som takmer osemnásť, no ona bola odvážnejšia.

„Ja som Inge.“

„Pekné meno. Ja som Marián.“

„Viem, vraveli mi. Len som ti chcela povedať, že sa mi veľmi páči, ako miništruješ.“

„Ďakujem.“

„Nechcel by si ísť niekedy von, iba tak sa prejsť?“

„Môžeme aj teraz,“ navrhol som a odprevadil ju.

Odvtedy vždy po skončení omše prešľapovala pred bránou. Vzal som ju za ruku a išli sme domov. Po mesiaci som ju chytil za zadok, prvý raz som pritlačil pery na jej ústa a ona mi nedočkavo vsunula dovnútra jazyk. Zaplavila ma vlna horúčosti. Bola to prvá žena, ktorú som pobozkal, ktorej zadok som držal v dlani. Pritlačila sa mi na rozkrok a trenírky mi zaplavil vlhký cícerok. Bola nádherná, vzrušujúca, voňala ako ruže, a mala len trinásť.

II.

Presne túto chvíľu som si vybavil, keď Ema precupitala po kuchyni. Bola zabalená len v uteráku. Vlhké plavé vlasy sa jej kĺzali okolo hlavy a padali jej na plecia.

„Ocko, môžem?“ spýtala sa ma a siahla po kúsku čokolády na stole.

„Ale len jednu.“

Odložil som knihu a zadíval sa na jej telo. Vyzerala presne ako Inge.

Rýchlo si vzala kocku a strčila si ju do úst.

„Máš špinavé prsty!“

„Kde?“ spýtala sa s koketným úsmevom a ruku mi sama nastrčila pred tvár. Vzal som ju za zápästie a oblizol jej prsty, ktoré chutili po čokoláde a mladej pokožke. Náhle sa mykla, stiahla ruku a hodila na mňa opovážlivý pohľad.

„Už sú čisté,“ odvrkla.

Otočila sa a utekala do izby. Tenký uterák jej obopínal zadok, ktorý mala rovnaký ako Inge, len o dvadsať rokov mladší.

Inge bola v práci. Ťahala nočnú šichtu v starobinci. Ema už bola veľká na rozprávky, bola už veľká aj na objatie.

Pomaly som prišiel k jej izbe. Zaklopal som a nečujne otvoril. Stála pred zrkadlom a robila jedno zo svojich podarených selfíčok s našpúlenými perami a vystrčeným zadkom.

„Čo povieš?“ prehodila si vlasy a pozrela mi priamo do tváre. „Toto mám na zajtra do školy,“ šveholila a natriasala si lem sukne.

„Posaď sa, Emka, prosím,“ povedal som a sadol som si na jej rozostlanú posteľ. „Nie je tá sukňa príliš krátka? A prečo si tu v teniskách?“

„Ani nie,“ zasmiala sa s vyhrnula si ju ešte vyššie – až po okraj detského zadku. Zvalila sa ku mne na posteľ. Zacítil som vôňu jej voňavky. Privrel som oči, v nose sa mi usadil jej parfum. Bol som proti tomu, aby sme jej ho kúpili, ale nakoniec ma aj s Inge presvedčili. Voňala ako žena, nie ako dievčatko. Vyzerala ako Inge, keď som ju prvý raz pobozkal, no miesto svätých obrázkov mala Ema na stolíku časopisy pre tínedžerov a plnú skrinku sexi nohavičiek. Pohľadu na jej telo som sa nedokázal nikdy nabažiť.

„Až po svadbe, miláčik. Bude to krajšie, keď vydržíme, na všetko máme čas, nie je kam sa ponáhľať,“ opakovala mi často Inge, keď na mne ležala a ja som sa nástojčivo snažil dostať ruku pod jej nohavičky.

Ema sa otočila ku mne.

„Daj pusu ockovi, alebo aspoň ruku,“ povedal som chlácholivo. Odula pery, zasmiala sa a namiesto bozku mi do dlane s dôverou zaborila drobné prsty. Ležali sme vedľa seba a ja som vdychoval jej vôňu.

„Môj anjelik,“ šepol som.

Bolo to podvedomé, nenásilné. Ostávalo len vziať si to, čo som nikdy neochutnal v tom správnom veku. Ako autodráhu, vlastný bicykel a babu, čo nemá ruženec namiesto vlhkej škárky.

Možno keby nebola spravila ten pohyb.

Keby si ľavú nohu neprehodila cezo mňa a neposadila sa mi priamo na úd. Lenže jej nohavičky boli prilepené na mojich teplákoch a nedokázal som odohnať to pnutie, ktoré vo mne doteraz vyvolávala len Inge. Možno by som ju zo seba striasol, dal jej otcovskú radu a utekal za manželkou, no ona mala tú prekliatu nočnú.

„Som pekná?“ vypla Ema hruď a zdvihla ruky za hlavu.

„Až priveľmi, anjelik,“ povedal som a silno jej stlačil nahé nohy. Pravou rukou som ju chytil za zadok. Bol spolovice nahý a taký svieži, aký nosila pred rokmi v rifliach Inge.

„Hej, čo robíš?!“ zvrieskla Ema. Nebolo času. Môj penis bol ako žula. Prevalil som ju na posteľ. Prudko som dýchal, cítil som, ako mi sliny perlia na perách. Zvýskla. Sukňa sa jej vykasala vysoko nad pás a ja som uvidel perleť bielych táng. Kopala. Zatlačil som jej ústa rukou, privalil som ju svojím telom a stiahol jej nohavičky. Prsty sa mi na malú chvíľu dotkli jej jemných chĺpkov. Palec skĺzol po hladkom záhybe jej vonkajších pyskov a automaticky som ho zatlačil dovnútra. Vtedy som zaváhal. Prešiel mnou kŕč rozkoše. Na pár sekúnd sa mi zastavil dych, ostal som ohromený.

Ema začala zúrivo kopať a jej hlas mi pílil bubienky. Prudko ma trafila kolenom do brucha, vyšmykla sa mi a vybehla z izby s pokrčenou sukňou a vyhrnutým tričkom. Zo zeme schytila malú kabelku a už jej nebolo.

„Ema!“ skríkol som za ňou.

Bolo prineskoro. Začul som len krik zmiešaný s plačom a jej kroky, dupotajúce dole schodiskom. Ani si nestihla obliecť nohavičky, ktoré som ešte stále zvieral v ruke. Vôbec som si neuvedomil, že si nimi utieram z čela kropaje potu. Bolo to také automatické ako otcovské obliznutie rozpustenej čokolády z detských prstov.

III.

V hlave mi dunelo. Počul som, ako mi krv naráža do spánkov, do temena, ako gejzír, čo sa nevie dostať von. Prial som si len jedno: umrieť. Myslel som na Inge. Zadúšal som sa plačom, keď som si uvedomil, že som o ňu definitívne prišiel, zatiaľ čo ona pokojne čaká na výmenu plienok pre ďalšieho pacienta. Triasli sa mi ruky a z nich sa tras šíril po celom tele. Nervózne som prechádzal po byte, chodil som od okna k oknu a tajne som dúfal, že sa Ema vráti. Že to bude naše malé tajomstvo. Akoby sa nič nestalo. Upraceme to ako hračky pod posteľ. Dostane veľa čokolády a ja jej ako vždy oblížem prsty.

Vošiel som do kuchyne. Otvoril som zásuvku s nožmi. Erekcia už dávno opadla, ostali po nej len mokré fľaky na spodnej bielizni. Chladná oceľ mi pripadala ako najvhodnejšie riešenie. Nedokázal som sa cítiť previnilo, ovládal ma strach. Detailne som videl svoju fotografiu v miestnych novinách: Odsúdený za zneužívanie svojej trinásťročnej dcéry. Bulvárny redaktor sa na tom odbaví, vystraší mamičky, ktoré budú premýšľať, či som necivel na ich deti v parku, a odíde domov. Zvieral som nôž, ktorým som Emke krájal narodeninovú tortu. Priložil som ho k ľavému zápästiu. Akoby vážil sto kíl. Objavil sa prvý pramienok krvi. Hlbšie to nešlo. Nôž som odložil na stôl a rýchlym krokom som prešiel do kúpeľne. Vybral som zo skrinky lieky proti bolesti a na dlaň si povytláčal ružové tabletky. Vsypal som ich do pohára a zalial štedrou dávkou domácej slivovice. Keď som priložil pohár k ústam, mal som pocit, že život zo mňa odíde ako ľahká bolesť hlavy.

Konal som inštinktívne. Akoby som ohluchol, z ulice ku mne nedoliehal nijaký hluk.

Prvý hlt pálil v krku, až zabolel. Napínalo ma a do umývadla mi zo žalúdka vyšplechli zvyšky obeda, ktorý mi Inge s láskou nechala na sporáku. V očiach ma štípali slzy. Nedokázal som to vypiť naraz, sŕkal som malými dúškami. Neviem, ako plynul čas, neviem, ako dlho trvalo, kým nohy počúvli mozog, ktorý im diktoval, aby sa hýbali.

Prudké zazvonenie akoby pretrhlo priehradu. Pohár mi vyletel z ruky a roztrieštil sa o zem. Slivovica s kúskami ružových tabletiek sa rozprskla po stene. V mrákotách paniky som prišiel k dverám a nazrel cez priezor. Točila sa mi hlava, no aj zahmleným zrakom som rozoznal pred dverami dvoch uniformovaných policajtov. Nevládal som ani stlačiť kľučku.

„Pán Kubík?“ spýtali sa priamo, keď som s nadľudským úsilím otvoril dvere.

Pochopil som, že je neskoro. Letmo som sa obzrel na rozliate tabletky na dlážke. Zlyhal som, napadlo mi, a sklonil som hlavu, čo vzali ako tiché prikývnutie. Premeriavali si ma zmätenými pohľadmi.

„Pán Kubík, prepáčte, vaša dcéra je Ema Kubíková?“

Musel som sa chytiť zárubne, aby som neodpadol. Policajtovi sa zachvel hlas. Jazyk sa mi prilepil na podnebie. Nedokázal som ním pohnúť.

„Pane, je nám to ľúto, vašu dcéru našli mŕtvu.“

„Poíííím?“ vyšiel mi cez suché pery zvláštny paškvil slova.

„Niekto ju zrazil pri autobusovej stanici. Z miesta nehody ušiel. Pán Kubík, mala pri sebe kabelku s pätnástimi eurami a preukazom poistenca. Pán Kubík, páchateľa nájdeme, prosím, neviete...“

Ich otázky zanikli v mohutnom cvengote v mojej hlave.

Ema nežije? Ema je mŕtva.

Ema nebežala k svojej mame ani ku kamarátke, dobehla priamo pod kolesá strážneho anjela. Môjho strážneho anjela. Do hlavy sa mi začali vracať prvé triezve myšlienky.

„Pane? Potrebujete pomoc?“ spýtal sa jeden z policajtov.

Z očí sa mi spustili slzy, liali sa na dlážku a na prah dverí. Klesol som k nohám policajtov, triaslo sa mi celé telo, začal som prudko vracať a chodbu zaplavil pach slivovice.

„Pán Kubík, mám privolať záchranku?“

Iba som pokrútil hlavou, zrútil sa na zem a hlasným nárekom ďakoval Bohu.

IV.

Ema bola na titulnej stránke miestnych novín. Fotografia z birmovky, lemovaná čiernym rámikom, a na nej čierny krížik s rokom jej narodenia, ktorý pôsobil ako ozdoba.

„Mala len trinásť,“ šepkali si v rade predo mnou ženy, čo si prišli do obchodu po maslo, rožky či syr. Kúpil som si jeden výtlačok. Predavačka na mňa skúmavo pozrela. Akoby tušila, že chýbalo tak málo a v regionálnych novinách by svietila moja fotografia. Žienky by krútili hlavami, dívali by sa na fotografiu, kým by stáli v rade na potraviny, a híkali by, že Ema mala len trinásť. Každým krokom, ktorým som sa vzďaľoval od obchodu, som bol pokojnejší. Zhlboka som sa nadýchol čerstvého vzduchu a vychutnával si slobodu.

Eminu zle vytlačenú fotografiu čoskoro skropili slzy mojej Inge. Hladil som ju po plavých vlasoch, podával jej vreckovky. Mesiace som varil a staral sa o jej psychicky doráňané telo. Z pohrebu malej Emy som ju odviezol rovno do nemocnice, kde do nej tri dni pichali infúzie. Nevzali mi ju. Neopustila ma, moja Inge, ktorá by mi do väzenia určite nenapísala ani list. S jedinou nádejou som jej dával všetku lásku. No nešlo to hneď. Musel som čakať. Tak ako vtedy, keď mala trinásť a tvrdila, že sa nemáme kam ponáhľať.

Trvalo to viac ako dva roky, kým Inge prišla domov a v rukách zvierala ružové dupačky. Kúpila ich cestou od lekára. Konečne jej potvrdil moju nádej. Čakali sme dievčatko.

Inge sa vyzula, objala ma a ja som ju s nehou odviedol do spálne. Uložil som ju do postele a doniesol jej vlažný čaj. Nemuseli sme hovoriť nič. Šťastie, ktoré nás obklopovalo, bolo ako horúca aura. Rozopol som jej blúzku a pobozkal ju na odhalené telo. „Daj pusu ockovi, alebo aspoň rúčku,“ šepol som smerom k jej pupku. Inge sa zachichotala. Po dlhých mesiacoch som ju videl skutočne šťastnú.

Položil som dlaň na jej teplé brucho a zacítil pohyb.

„Môj anjelik,“ šepol som takmer nečujne do izby plnej radosti.

„Nič nie je tak, ako je.“

Friedrich Nietzsche

Ahoj, Mami...

I.

Henrieta stála pri okne a hľadela na prázdnu ulicu. Takú prázdnu, až jej pripomínala vlastný život. Do bytu za sebou sa nemusela ani obzerať, bol rovnako pustý. Aj preto radšej stála pri okne s nadšeným očakávaním o dvadsať minút skôr, ako ho mohla čo i len uvidieť prichádzať, zachytiť jeho ľahký krok, úsmev, nákazlivú radosť, ktorá mu hrala v očiach. Zachvela sa.

Čakala na jeho oči, ktoré jej pripomínali vlastnú mladosť, návraty detí, ktoré jej s nadšením obsadili náruč a rozprávali, ako bolo v škole, ako sa mali na výlete, alebo čo robili vonku. Ako často ich hladievala po hlávkach, opierala si bradavky o ich horúce telá a cítila sa šťastná.

„Ahoj, mami!“

Ako milovala ten pozdrav plný lásky.

V okennej tabuli sa odrážal jej odhalený výstrih. Prsia jej horeli nedočkavosťou a knísali sa hore a dole v rytme zrýchleného dychu.

Už dávno ju prestalo trápiť okolie. Aj vlastná rodina. Čo som od nich dostala za všetku tú lásku a starostlivosť? pýtala sa často v duchu takto pred oknom. Nikto ju nepozdravil s toľkou láskou ako kedysi. To všetko patrilo dobe, keď decká odkopávali v chodbe zablatené tenisky. Manžel ich napomínal a ona sa tak trochu masochisticky tešila, že bude musieť vysávať bordel po svojich deťoch. Robila to s predstieranou rozhorčenosťou, v duchu sa však smiala. Robila to rada. Ako každá mama.

Bolo to v časoch, keď sa piesok lial a voda sa sypala. Vtedy, keď sa začínala skoro každá detská rozprávka práve touto vetou. Vtedy ona hladievala po hlave deti a manžel s rovnakou nehou ju.

Niečo sa zmenilo. Nevedela prísť na to, kde spravila chybu, a či vôbec nejakú urobila. Možno ani nie, veď aj jej najlepšia kamarátka Martina jej nedávno povedala, že má doma presne to isté: „Ten môj? Pri telke pije pivo. Rozvaľuje sa v trenírkach, brucho má ako ja v siedmom mesiaci. Ani sa na mňa nepozrie. Má svoje správy a futbal. Niekedy si ešte aj poriadne odvalí a mám šťastie, ak je to len grgnutie. Keď si štipľavo prdne na celú miestnosť, tak mám pocit, že z neho tie hektolitre piva vyplavili posledné zvyšky atraktivity.“

„… a v mastnom tričku a v deravých teplákoch smrdí močom, lebo si ho nevie poriadne oklepať. Veď aj tak už stojí za… vlastne nestojí,“ skočila jej do reči Heňa.

„Presne! Nežijeme s rovnakým chlapom?“

„No, to by bolo smiešne, keby to nebolo také tragické, Maťa. Kde sme spravili chybu?“ Odpoveď nemali, tak ju zapili dúškom alžírskej kávy.

Na ten rozhovor si dobre pamätala. Často si ho prehrávala v mysli, keď chodila okolo Jana a pozorovala ho. Matin chlap sa volal Jaro, ale čoraz väčšmi mali pocit, akoby mali doma toho istého. A pritom na strednej si tak precízne naplánovali výber toho pravého. Smiali sa, že sa mohli radšej učiť angličtinu, než hľadať toho najvhodnejšieho, vyberať, zamilovávať sa a rozchádzať sa. Aj tak získali len to, čo aj všetky ostatné. Chlapa domáceho.

Radšej nemyslela na chvíľu, keď deti prišli na víkend domov zo školy a ona ich chcela pohladiť tak ako kedysi. Ilona sa jej vyšmykla, Martin na ňu pozrel zvláštnym pohľadom, a tak ruku radšej stiahla. Bolo to samé čau, helou, zdravím. Henriete sa pritom vždy chcelo plakať. Strašne jej chýbalo ich láskyplné: „Ahoj, mami.“ Tajne dúfala, že pribehnú domov z internátu, odkopnú tenisky, zlietnu sa jej do náručia a ona bude s láskou odpratávať blato z chodby. Rada by to urobila. V jej vnútri panovalo prázdno.

Tak chodila aspoň kávičkovať s Martinou. Sama nevedela, či preto, lebo bola na tom rovnako, alebo chcela byť blízko ženy, ktorá mohla tie záblesky šťastia, čo jej zo života zostali, rozmetať na márne kúsky, a tak si ju radšej držala pri tele.

„To je prirodzené. Decká dávajú lásku svojim frajerom, frajerkám, je to tak. To je príroda. Vieš, ja si myslím, že sa o nich jednoducho pridlho staráme. V prírode to tak nie je. Mamy sa starajú o mladé, kým si nevedia získať potravu, a potom pakuj sa z hniezda. Pozri sa na môjho Romana. Zarába, pracuje, ale chladničku vyžiera stále doma u mamičky, ako mamahotel,“ vravievala Martina.

„Ale Roman je fajn chalan, sporí si na byt, aby mohol začať žiť s Ilonkou. Bože, ja len dúfam, že sa nenakazí tou chlapskou ničomnosťou od toho môjho. To by som tvojej dcére neželala,“ dodala Maťa na ospravedlnenie.

„V niečom máš asi pravdu,“ povedala Henrieta, keď oblizla lyžičku zo zmrzlinového pohára. Jej Ilona chodila s Romanom už päť rokov. Stále sa smiali na tom, že ich kamarátstvo musí predsa spojiť aj rodinné puto.

„Možno sa staráme dlho, ale komu dať tú lásku? Kedysi mali ženy päť, šesť detí. Chápeš. Lásky bolo dosť, aj muž sa musel inak obracať. Starať sa o rodinu. Nie ako dnes. Mužnosť majú v prdeli už od tridsiatky. A po štyridsiatke sa mi teda nechce zahubiť materinský cit ani lúčiť sa s vášňou, lebo chlap rezignoval na život,“ povedala Henrieta a dúfala, že s ňou bude priateľka súhlasiť.

Maťa súhlasila a povedala ešte oveľa viac slov, viet aj súvetí, dokonca sa aj viackrát zasmiali, ale nič z toho si už nepamätá, len ten súhlas. Potrebovala podplatiť svoje svedomie. Trochu ju myklo, keď Maťa povedala, že niektoré jej kamošky si narazili milencov vo veku ich synov.

„Vraj im to vracia pocit, že žijú naplno,“ vyhlásila a pokrútila hlavou.

„Hm,“ odpovedala Henrieta a dúfala, že si nevšimla jemný rumenec, ktorý jej rozpálil tvár, pretože dobre vedela, o čom rozpráva.

V bežný večer sedávala s rodinou za stolom pri jedle, ktoré s láskou navarila, a chcela sa zadusiť kúskom mäsa, len nech je niečo inak. Všetci si vymieňali pohľady, počúvali rádio, otvárali ústa, z ktorých vychádzali slová, no Heni zvieralo hrdlo. Akoby od rána do večera pozerala rovnaký film a ďalší deň len stlačila replay.

Aj preto stála pri okne. Čakala, hoci vedela, že je ešte čas. Nepríde skôr. Nikdy. Tak sa predsa dohodli, také sú pravidlá. Až keď jej muž odíde dostatočne ďaleko a určite sa už nevráti. Ale aj tak čakala ako na vianočné darčeky. Vedela, že sa pod stromčekom objavia až po šiestej, napriek tomu však čakala už od rána. Chodila, s napätím kontrolovala stromček a skackala okolo neho, keby náhodou…

Usmiala sa do prázdnej ulice. Pripadala si ako na Vianoce. Lomcovalo ňou to isté napätie, vzrušenie a adrenalín. Napokon, nepotrvá dlho, kým si odbalí svoj darček. Stála pri chladnej sklenenej tabuli, otočená do prázdnej ulice, až kým sa z nej nezačala vytrácať samota.

Vtom v diaľke zazrela ten ľahký krok a srdečný, nevinný úsmev. Zreteľne videla, ako Roman kráča jej smerom.

II.

Pozrel sa na mobil: Milujem ťa, láska. Ilona mu písala vždy, keď bola v škole. Cez víkendy boli spolu – buď u nej alebo u jeho rodičov. Roman si prečítal správu a viac ako jej obsah ho zaujímalo, koľko je hodín. Zbežne odpísal, a potom sa mu pery roztiahli do širokého úsmevu. Keď odchádzal, mama bola niekde s kamoškami, a tak sa aspoň nemusel vyhovárať, prečo sa holí, vonia, oblieka a kam ide.

Miloval Ilonu. Jasné, že ju miloval. Presne tak, ako sa milujú dvaja mladí ľudia. Zaujímali ho jej plány do života, jej rozjarené oči, zbožňoval, keď jej dával dole podprsenku a bral do úst jej pevné prsia. Všetky tie veci, ktoré mali spájať dvoch ľudí, fungovali medzi nimi dokonale. Heňu poznal od malička. Mama mu hovorila, že ho dokonca kočíkovala. Nebola to láska na prvý pohľad, veď jej civel na prsia už od pätnástich, keď Ilona ešte nijaké nemala a u Heni v kuchyni pod stolom sa hrali na doktorov. Vtedy stiahol Ilone po prvý raz nohavičky a pomyslel si, že presne takú istú šušku má asi aj jej mama. Už si nebol istý, či s Ilonou začal chodiť preto, že v nej videl obraz Henriety. S Ilonou to prišlo tak akosi automaticky. Chodili spolu von a s jej bratom často vystrájali rôzne hlúposti. Nakoniec sa to stalo: prvý bozk, objatie, milovanie. Prvé pozvanie na večeru k nej domov. Varila Henrieta a on sedel vedľa nej.

Prvý raz, keď ostal u nich na noc, sa stretli s Henrietou nadránom v kuchyni. On išiel potichu na toaletu a uvidel ju, ako sedí s pohárom vína za kuchynským stolom a z oči jej padajú slzy. Keď ho zbadala, začala sa ospravedlňovať, naliala mu a utierala si mokré líca. Vtedy ju prvý raz chytil za ruku. Neodtiahla sa. Spojili sa im dlane, pery, jazyky. Tak nejako automaticky. Pripomenulo mu to chvíľu, keď jeho mamu vyhodili z práce, plakala a on ju hladkal po vlasoch a šepkal, že to bude dobré.

Presne to povedal Heni: „Bude to dobré,“ a pocítil erekciu v nohaviciach pyžama, aj keď len pred niekoľkými minútami sa pomiloval s Ilonou.

Obaja sa chveli. Nevedel, či to je vzrušením, alebo tým, že obaja vedeli, že sa to nesmie. Heňa odrazu rýchlo vstala. „Roman, prepáč, utekaj k Ilone.“ Nezmohol sa ani na slovo, otočil sa a zahanbene sa vrátil do izby. Zobudil Ilonu, vyhrnul jej nočnú košeľu a hlboko do nej vnikol. Ilona jeho penis prijala, vzdychala, stonala, užívala si milovanie. Roman jej však nedal ani jeden bozk, na jazyku si poctivo strážil chuť jej mamy.

III.

Cítila sa ako tínedžerka, keď nenápadne spoza záclony sledovala, ako kráča k jej domu, vyťahuje mobil a vytáča jej číslo.

„Som u teba, láska,“ ozvalo sa, keď Henrieta zdvihla. Z toho hlasu sa jej rozvibrovalo celé vnútro. Nezazvonil na zvonček, taktne zavolal, aby mu otvorila ligifónom. Susedia nemuseli počuť, že niekto zvoní.

„Ahoj,“ povedal, len čo mu otvorila, a vkĺzol jej do náručia.

„Ahoj,“ šepla Henrieta a prisala sa mu na pery. Držali sa za ruky, preplietli si prsty, treli si o seba dlane. Nalepili sa rozkrokmi na seba a Henrieta zvlhla, keď zacítila Romanovu sviežu erekciu. Nemotorne sa vyzul a na chodbe ostali jeho tenisky, z ktorých opadávalo blato. Keď ho ťahala do spálne, obzrela sa. Rada to uprace. Ale až potom. Všetko až potom. Teraz to chcela byť ona, ktorá miluje, ktorej žriedlo lásky začne tryskať ako šťavy v jej vagíne. Milovala naplno a naplno lásku aj prijímala. Zbožňovala, keď si Roman vtlačil hlavu medzi jej prsia. Jemne medzi nimi blúdil jazykom, aby sa prekliesnil k bradavkám. Zaklonila hlavu a nechala si vyzliecť podprsenku. Bol priam posadnutý jej poprsím. Dôkladne sa mu venoval tak, ako to jej manžel nikdy nerobil, dokonca ani v časoch, keď sa voda sypala a piesok sa lial. Možno v tom bolo ešte kúsok chlapčenskej radosti a nehy, keď v tých prsiach nachádzal symbol materstva.

„Je mi s tebou krásne,“ šepkal jej Roman do výstrihu. Pomaly ho vyslobodila z riflí a z boxeriek. Odbalila si ho ako dlho očakávaný darček. Nežne jej bozkával pohlavie cez tenkú tkaninu nohavičiek. Išla sa zblázniť. V tej chvíli zabudla na všetko. Zabudla na to, že Romana kočíkovala. Zabudla aj na to, že v sobotu sa vráti Ilona domov a pozve ho k nim na večeru. Že bude sedieť ako na ihlách a tváriť sa, že sa teší z tých úsmevov, ktoré si vymieňajú, pričom ju budú obchádzať mdloby. Že Romanove žiarivé oči jej neplašia motýle v bruchu.

Zavrela oči, vysypala myšlienky z hlavy ako mak z dozretej makovice a užívala si Romanove mocné objatia, bozky po celom tele a divoké vášnivé prirážanie, v ktorom nebol stereotyp, manželská povinnosť ani hladné ukájanie živočíšnych pudov. Bola to túžba, vášeň a destilovaná neha.

„Si nádherná,“ zopakoval jej Roman, keď jej zdvihol ruky nad hlavu a tam ich držal priklincované o posteľ. Áno, tak to mala rada. Presne tak. Nech si ju vezme celú.

Roman sa na ňu díval rád, páčili sa mu Henine oblé prsia v pohybe. Bradavky, ktoré dali život jeho Ilone. Chcel viac, oveľa viac, chcel ju bozkávať, nikdy ju neopustiť, vyvrcholiť v jej lone. Rytmické pohyby však neboli tým, čo ho k Heni tak neskutočne priťahovalo. To podstatné prichádzalo až po milovaní, keď sa k nej privinie tak, ako sa nemôže privinúť k Ilone. Henrieta nikdy nič nečakala. Ona neprijímala, ale dávala. Dávala mu pohyb, bozky, lásku. Ich sex nebol milovaním, ale tancom dvoch tiel, čo sa spojili, aby splynuli v pohybe. Neboli pasívnym a aktívnym elementom, ale dvoma prvkami v silnej reakcii.

Henrieta prežila niekoľko silných orgazmov a Roman uvoľnene ejakuloval. Potom mohlo prísť to, na čo sa tešil najviac. Oči mu žiarili. Srdcia im bili, boli spojení lonami. Pomaly sa uvoľnil, vychutnával si klesajúce vzrušenie. Tvár si zaboril do Henrietinho poprsia a nohy pritiahol pod seba. Nechal ju, nech ho objíme okolo ramien. Pritúlil sa k jej horúcemu telu a schúlil sa v embryonálnej polohe tesne vedľa nej tak, aby cítil krivky jej oblín. Hladila ho po vlasoch, jemne mu prechádzala rukami po chrbte. Neraz sa mu samy od seba pustili slzy šťastia, že môže znovu prežiť to, čo nezažil dlhé roky: úprimné dotyky, pocity malého chlapca, ktorý už nepatrí svojej mame, ale ani Ilone, ktorá potrebuje muža.

Henrieta bola na vrchole šťastia. Cítila Romanov horúci dych. Hladila jeho telo muža, viac však vnímala jeho dušu chlapca. Konečne sa cítila šťastná a naplnená.

Trvalo hodiny, kým sa od seba odlepili. Nakoniec sa nežne pobozkali na pery a obliekli sa. Roman si vzal nohavice, tričko, mikinu, tašku a obul si tenisky.

Ešte stále sa chveli. V chodbe si hľadeli do očí ako čerstvo zamilovaný pár. Roman povedal ako prvý: „Ahoj.“

„Ahoj,“ odpovedala Henrieta a potichu za Romanom zatvorila dvere.

Slovo „mami“ nevyslovil, no viselo vo vzduchu ako sneh v januárovom vetre.

Henrieta sa vrátila do kuchyne, vzala metličku s lopatkou a zamietla nadrobené blato z tenisiek. Trochu masochisticky, ale šťastne. V ten deň sa už neprestala usmievať.