Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Iveta Pernišová, 2020

Obálka a ilustrácie: © Nikol Doušová

Korektúra: Lenka Mondočková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2020

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-336-9

ISBN MOBI: 978-80-8197-337-6

PRE RODIČOV, ktorí nikdy nepotopili moje detské sny a v správny čas na priznanie o písaní knihy povedali:
„Tak ju dopíš a skús niekam poslať,
možno raz budeme mať doma spisovateľku.“

A pre malého veľkého BRATA, ktorý na moje obavy vždy reagoval slovami ako: „To zvládneš.“

PROLÓG

Pri leteckej katastrofe zahynulo 117 ľudí. V troskách našli smrť aj špičkoví chirurgovia a známy vedec. (The New Herald)

Požiar si vyžiadal 120 obetí. Príčiny tragédie zatiaľ stále nie sú známe. (Star Tribune)

Vlakové nešťastie. Niekoľko vozňov sa zrútilo z mosta – predpokladaných viac než 100 mŕtvych študentov. Po telách sa stále pátra. (Daily Post)

MIMORIADNA SPRÁVA. Z radarov zmizlo lietadlo: 120 ľudí na palube, trosky sa zatiaľ nenašli. (Agentúra AFP)

Záhadné zmiznutie študentov. Z medzinárodnej vedeckej konferencie sa nevrátila viac než stovka účastníkov. (Boston Globe)

Choroba mu zachránila život. Muž na poslednú chvíľu predal svoj lístok a vyhol sa nešťastiu, pri ktorom zahynulo takmer 120 ľudí. (Newsday)

Hovorí sa o 110 možných obetiach. (Junge Welt)

Polícia stále nemá stopy k záhadným zmiznutiam, počet nezvestných rastie. (Guardian Weekly)

Kde to, doriti, som?

Bolo to iné ako ráno po náročnej noci. Nebolela ju hlava, nesušilo ju v ústach a ani žalúdok ju neťažil. Zostávalo iba okno v jej spomienkach.

Ležala na niečom tvrdšom, než bola jej posteľ a po pár zažmurkaniach nespoznávala ani byt. Nepatril jej bratovi či komukoľvek z priateľov. Nikto z nich nemal tak kovovo pôsobiaci interiér a vysoké stropy.

Neznámy výhľad ju prebral z ospalého zívania. Hádam som nezaspala niekde v podniku. Opíjanie a prebúdzanie sa na cudzích miestach nebol jej štýl, ale vysokoškolský život vedel prekvapiť.

Rozospato si odsunula z tváre niekoľko ryšavých prameňov. Čo to, dopekla...? Prudko sa pridvihla na lakťoch, ale jej pokus posadiť sa zastavil úder do hlavy.

Šokovane klesla späť na chrbát a už čulá od prekvapenia poriadne roztvorila oči.

Neležala na posteli, ako očakávala. Po bokoch mala nízke kovové steny, akoby si ľahla do odkrytej debny alebo rakvy. Vydesilo ju však to, čo videla pred sebou.

Všade, kam dovidela, sa nachádzali ďalšie podobné zariadenia uložené v skupinkách po piatich. Boli rozostavané okolo stĺpov, ktoré sa tiahli od podlahy až k vysokému stropu. Ležali v nich ďalšie osoby a aj keď nedovidela na ich tváre, museli byť v bezvedomí. Nikto okrem nej sa nehýbal.

S čoraz rýchlejšie bijúcim srdcom zdvihla ruku a narazila na sklo. Bolo také číre, že jeho prítomnosť si bez stretu so svojou hlavou nevšimla.

Dych sa jej zrýchlil. Najprv len zľahka zatlačila na sklené veko, napokon zapojila všetky svaly a pokúsila sa ho nadvihnúť.

Nič. Veko ostalo na mieste, akoby vážilo tonu a ju začala zachvacovať počiatočná panika. Je to len nejaký hlúpy žart. Snažila sa v duchu upokojiť, ale ostatné nehybné telá ju miatli. Žiaden žart by nestál jej priateľom za takú námahu.

Niekoľkokrát svoj pokus zopakovala, zapojila kolená, ale ani keď bola od námahy celá červená, sklo sa nepohlo. Zúfalo zaklonila hlavu a vtedy si v hornom rohu všimla niekoľko meniacich sa údajov.

Zariadenie monitorovalo jej životné funkcie. Jedna z hodnôt bola vysoká, rýchlo ju priradila k srdečnej frekvencii. V zmätku a v snahe vybaviť si, čo sa stalo, aj keď bez úspechu, vnímala strach len okrajovo.

Jej posledná jasná spomienka bola plná obyčajných vecí a nezodpovedala ničomu, čo zažívala. Nezodpovedala otázku, kde bola a ako sa tam dostala. Nepomohla jej odhaliť pôvod bolesti v stehnách, akoby pod špinavým pásom na rifliach mala modriny. Nespomínala si na pôvod odreniny na ruke, ktorá ju štípala, akoby bola dlhší čas zviazaná. Nespoznávala dokonca ani tričko s hlavami mačiek, ktoré mala na sebe.

V miestnosti panovalo ticho. Počula len svoj zrýchlený dych a keď pritlačila čelo na studené sklo, nevidela nič viac ako predtým. Stĺpy a zariadenia. Nijakú inú osobu, ktorá by jej pripomenula, čo sa stalo.

Bola v pokušení zavolať do priestoru, možno pri vedomí nebola sama. Namiesto toho ale len mávala rukami, bála sa neželanej pozornosti niekoho iného, ako boli ľudia v debnách.

Preskakovala pohľadom zo zariadenia na zariadenie, ale jej pohyb nevyvolal jedinú reakciu. Netušila, čo robiť. Nemohla udierať do skla, nevedela, ako sa z debny vyslobodiť a hlavne to, prečo sa v nej ocitla. Všetko, čo jej napadlo, sa točilo okolo krvi a zvráteností, za aké by sa nemuseli hanbiť ani večerné správy.

V obmedzenom priestore mohla len ležať, a to bolo posledné, čo chcela. V zúfalom pokuse prezerala bočné steny, ale okrem otvoru, cez ktorý prúdil vzduch, nenašla nič.

Vír otázok, v ktorom sa jej krútila myseľ, zastavil prvý zvuk v inak tichej miestnosti. Pípnutie, šuchot, ktorý nedokázala priradiť k ničomu konkrétnemu, a napokon ozvena približujúcich sa krokov. Údaj o tepovej frekvencii jej srdca rapídne stúpol.

Zavrela oči, snažila sa dýchať prirodzene a upokojiť sa. Čím bližšie ale kroky zneli, tým viac sa bála. Mať čas, začala by ľutovať svoju nevôľu chodiť na hodiny meditácie.

Pootvorila oči, hľadala neznámu osobu, ale nikoho v priestore nevidela. Srdce jej vynechalo úder, keď sa vonku mihol tieň.

Oči zase rýchlo zavrela, nútila sa držať ruky bez nervózneho tiku povedľa tela a čakala. Pripadala si ako dievča skúšajúce teóriu o medveďovi a hraní sa na mŕtveho. Ležať a nedýchať. Ona ale dýchala a tak, ako nedôverovala teórii so zvieraťom, neverila ani v úspešnosť svojho bláznivého pokusu.

Za sklom sa nepohyboval medveď ani iné zviera, ktoré mohlo vycítiť štipľavý pach strachu. Tam vonku sa stačilo zadívať na údaje a strach mal hneď svoje číslo.

Snažila sa v sebe nájsť kúsok optimizmu a dúfala v nevšímavosť únoscu. Bola len jedna z mnohých, nebola ničím výnimočná.

Zvuky utíchli. Uvedomila si to po chvíľke nehybného ležania, ale aj tak sa bála pozrieť. Namiesto toho napínala uši. Niekde tu ale niekto je.

Nemohla sa zbaviť dojmu, akoby mala identitu osoby poznať. Medzi ňou a spomienkami však aj naďalej stála bariéra, ktorú nevedela obísť. Ten pocit bol naliehavý, pripomínal jej chvíle pri pozeraní filmu. Keď sa jej herec zdal povedomý a po celý čas premýšľala nad tým odkiaľ. Toto bolo rovnaké, bola si istá, že niekde vo svojom vnútri vedela niečo viac. Len nevedela prísť na to, čo.

Po chvíli pootvorila oči a v tom momente sa strhla. Stála tam osoba. On.

Prvé, čo si všimla, bola jeho značná výška. To druhé bola jeho tvár. Nevyzeral ani trochu ako drsný únosca. Nebolo na ňom nič zákerné, od rebela z akéhokoľvek filmu mal na míle ďaleko. Nemal ostro rezané črty, len sympatickú tvár. Možno by ho za iných okolností nazvala pekným cukríkom, ktorý by vyzeral dobre na každej fotke aj bez Photoshopu. Podvedome očakávala chladný pohľad, možno niečo perverzné, ale v jeho zelených očiach bola len akási mäkkosť. Má výraz strateného šteniatka. Inokedy by ho možno nazvala aj zlatým či chutným, ale teraz sa na neho len vyplašene dívala.

Mlčal rovnako ako ona a bariéra v jej hlave prepustila pod tým intenzívnym pohľadom malý kúsok z veľkej skladačky.

Mužom treba všetko povedať na rovinu. Známy fakt, rovnako ako to, že ženy nevedia, čo chcú, ale zároveň chcú vlastne všetko. Napriek tomu dúfala, že ak pozvanie na večeru, kino, kávu, čaj a rad ďalších miest od tej istej osoby odmietne nejakou prehľadnou výhovorkou, dôjde to prosto každému. Či chodí do záchodu s jednou nálepkou Bla... alebo do dverí polepených Bla bla bla bla bla...

Ukázalo sa ale, že nie, nedôjde. Pohár jej trpezlivosti pretiekol, keď jej kamarát, ktorý bol pre ňu skôr „spoluzdieľač“ rovnakého koníčka, než blízky priateľ, položil poslednú otázku.

„A prečo nechceš ísť? Nedovolia ti to rodičia?“

Párkrát zažmurkala. Dokonca ju pripravil o schopnosť ihneď reagovať. Bola dospelá, samostatne mysliaca, s jazykom podrezaným až to nejednu osobu zabolelo a on sa jej pýtal, či jej rodičia nedovolia ísť na rande?

„Proste ísť nechcem.“ Keď na rovinu, tak na rovinu. Zdalo sa, že táto odpoveď ho zmiatla. Nemala chuť na ďalšie otázky a už vôbec nie na tanec, do ktorého ju vytrvalo pozýval. „Idem.“ Nedefinovala kam, len sa pohla, ak by chcel ísť za ňou a nadviazať tam, kde práve ona považovala rozhovor za ukončený.

Pôvodný zámer stratiť sa na toaletách vypustila, len čo zbadala ten nekonečný rad. Namiesto toho zamierila k požiarnemu schodisku, kde bol vždy aspoň trochu chladnejší vzduch. Napriek tomu zaváhala, tým smerom sa často strácali páry hľadajúce súkromie. Nechcela nikoho vyrušiť.

Vyrušila. Na treťom schode sedel neznámy chalan s tvárou v dlaniach, akoby mal všetkého dosť. Napadlo jej, že možno len alkoholu. Zaváhala, krátko preletela pohľadom po tmavom priestore a vrátila sa späť k nemu. Vyzeral prekvapene.

Chcela ho zanechať jeho samote, ale v dave ľudí vo vnútri zahliadla svojho neželaného nápadníka.

„Ak ti to nevadí, idem sa tu skrývať aj ja.“ Znelo to ako možnosť, voči ktorej mal príležitosť namietať, ale v skutočnosti mu tú šancu nedala. Vošla do chladného priestoru, dvere sa za ňou zavreli a utlmili hudbu, keď sa bez výraznejšieho váhania pohla ku schodom. „Stačia ti ako osobný priestor dva schody z každej strany?“ Nemal sa k slovu, zatiaľ čo ona s nimi problém nemala.

Prekvapene zdvihol obočie a pokrútil hlavou. „Pokojne si sadni, kam chceš.“ Predsa len prehovoril, aj keď sa nedalo prehliadnuť, ako veľmi ho spoločnosť vyviedla z miery. Mal zvláštny cudzí prízvuk, nevedela definovať aký.

Kým on sa rozpačito upriamil na priestor pred sebou a rukou si zahrabol do tmavších hnedých vlasov, ona si ho nenápadne premerala.

Nenachádzala v jeho črtách nič zvláštne pre miestne končiny, dokonca ani vo farbe pokožky. Jedno mu ale musela uznať. Keď sa rozdávali genetické predispozície, stál v dobrom rade.

Mal chutnú nevinnú tvár príťažlivú aj bez úsmevu a vysokú, dobre stavanú postavu, ktorá sa nedala prehliadnuť, ani keď sedel.

Veľmi nepremýšľala, keď sa usadila priamo vedľa neho. Ticho by sa dalo krájať a jej podráždenie sa s každou sekundou rozpačitého mlčania menilo na svojský druh pobavenia.

„Pred čím alebo kým sa tu skrývaš ty?“ spýtala sa ho, keď to už nevydržala. Nemohla si pomôcť, uškrnula sa. Až keď otázka ostala visieť vo vzduchu, napadlo jej, že existovali aj jednoduchšie. Napríklad odkiaľ prišiel, čo študoval, pretože ako študent vyzeral a tiež sa skrýval na schodisku počas študentskej párty.

„Neskrývam sa,“ odvetil rýchlo a stroho. Ak ho v duchu nazvala šteniatkom, práve mal podobu zamrčaného mopslíka.

Postrehla, ako skrivil čelo. Akoby si sám uvedomil, že to nebola tak úplne pravda. Keď sa k nej natočil, už sa nemračil. Letmo sa usmieval a po krátkom zaváhaní aj prehovoril. „Len som nevedel, kam sa vo vnútri pohnúť, nikoho tu nepoznám. Som tu len druhý deň v rámci výmenného pobytu a chvíľu mi trvá, než sa spoločensky rozbehnem.“

Tak predsa cudzinec. Aj mala na jazyku otázku, odkiaľ prišiel, jeho nervozita v nej ale vyvolala potrebu rozfúkať tie mračná odľahčenými poznámkami.

„Nie je to také zlé. Zvládol si povedať dve vety za sebou a obe boli dokonca súvetia. Na začiatok to ozaj nie je katastrofálne.“ Plachý alebo nie, neodolala nutkaniu rypnúť si do neho. Verila, že to ustojí aj s tým svojím neistým úsmevom.

Ustál. Chvíľu len pozeral do jej tváre, akoby premýšľal nad reakciou, ale prišlo to samo a prirodzene. Niečo v jeho nervóznom výraze sa pohlo, a boli to kútiky pier. Usmial sa spôsobom, ktorý robil jeho tvár krajšou než samotné súmerné črty. Prižmúril oči a nepatrne pokrútil hlavou. Nakoniec k nej vystrel ruku.

„Noah.“

„Lyra.“

Zmätene zažmurkala. Spomienka sa vynorila nečakane a Lyra pre ňu nemala vo svojej hlave správne miesto. Nezapadala k ničomu, na čo si spomínala.

Noah. Rýchle potrasenie rúk a krátky útržok zo schodiska, viac si nepamätala, ale bol to on. Stál na druhej strane zariadenia, delilo ich len sklo. Mlčal, nebyť jeho očí, pôsobil by ako socha. Pekná, ale chladná a nečitateľná. Výzor roztomilého šteniatka bol preč.

Zmiatlo ju to. V prvom okamihu to bol neznámy únosca a ona si predstavovala, ako sa brániť, ak na to príde. V ďalšom to bola osoba s menom, s ktorou sa jej podvedome spájala emócia. Strach poľavil, aj keď to nemalo nijakú logiku.

„Kde to sme?“ Mala množstvo otázok a nevedela, na čo sa spýtať skôr. Rojili sa jej v hlave ako včely. „Čo... chceš?“

„Na tom nezáleží. Budete ale v poriadku,“ odpovedal nepresvedčivo. Tváril sa príliš zachmúrene, aby to bola pravda.

„Netváriš sa tak,“ zareagovala skôr, ako by si to premyslela. „Je to nejaký obchod s bielym mäsom?“

Unavene vydýchol. „Nie. Naozaj vám nič nehrozí.“

Odfrkla. „Prepáč, ale ťažko sa verí človeku, ktorý ma zavrel do nejakej čudnej debny a pravdepodobne mnou manipuloval od prvého stretnutia.“

Len si domýšľala. Z jednej spomienky si vytvorila niekoľko scenárov a skúšala ho vyprovokovať k niečomu viac ako len k uisteniam, ktorým neverila.

„Takže ty si na mňa stále... spomínaš?“ Znel prekvapene. A ustarane.

Strach z fyzického násilia sa zmenil na inú formu obáv. Čo nám dali za drogy? Nemala potuchy, ako sa dali ovplyvňovať spomienky ľudí, ale určite to nešlo zo dňa na deň. „Ako dlho nás tu držíš?“

Nedokázala skryť zdesenie. Už to nebolo len o tom, čo s nimi plánoval, ale aj o tom, čo všetko si nepamätala. Mohli tu byť celé dni, možno aj týždne a nemuseli o tom vedieť.

Hruď sa jej opäť zdvíhala prirýchlo, podvedome sa dotkla odretého miesta na ruke. Bolo citlivé na dotyk, rovnako ako stehná. Čo mi urobil? Preglgla sliny, ktoré sa jej začali hromadiť v ústach.

„Lyra,“ Noah hľadel na údaje v rohu skla, „upokoj sa. Nič sa...“

„Nevrav mi, že sa nič nedeje! Som zavretá v debne, nefunguje mi vlastná hlava a ty si nejaký...“ Ani nevedela, ako ho nazvať. Hlavne je to únosca a ty na neho štekáš.

„Nie je to tak, ako to vyzerá,“ ozval sa, keď vetu ani po chvíli ticha nedokončila.

„Samozrejme. Nikdy to nie je tak, ako to vyzerá,“ zamrmlala ironicky. Ďalšie jeho slová prestala vnímať, vybavil sa jej krátky záblesk spomienky. Auto, ktorému skočila do cesty. Škrípavý zvuk pneumatík, bolesť v stehnách a dopad na kapotu. V poslednom obraze bol mobil a číslo polície.

Snažila sa spomienku zachytiť, ale vykĺzla jej. Zmätene potriasla hlavou.

„Lyra?“

Nevšímala si ho. Klíčila v nej malá nádej, aj keď si to všetko možno pospájala zle. Šanca tam ale bola, mohla zavolať na políciu. Možno ich práve niekde hľadali. Ulice boli plné kamier, niekto musel niečo vidieť. Ak nie ju, tak niekoho z ostatných.

„Nájdu nás,“ vyhlásila s takou istotou, akú ani sama nemala. Len chcela.

Pokrútil hlavou. „Nie, nenájdu.“

Tváril sa otravne sebaisto a ona si priala zmazať mu ten výraz z tváre. „Zavolala som na políciu. Nájdu nás,“ vyhŕkla skôr, ako si slová premyslela.

O sekundu nato to oľutovala. Možno vyzradila dôležitý tromf. V Noahovej tvári ale nijaké vydesenie nenašla.

„Nenájdu,“ zopakoval trpezlivo. Na únoscu bol neprirodzene prívetivý. V hlase mal ale takú istotu, až Lyru mrazilo. „Vzali sme vás v klube. Polícia tam dorazila spolu s hasičmi, ale až po tom, čo klub tak trochu vybuchol a zhorel do tla.“

Naprázdno otvorila ústa, nemala na to slová. Kým ich našla, Noah ju predbehol a pokračoval.

„Zanechali sme tam genetický materiál pre identifikáciu tiel. O pár hodín...“ zastavil sa, rukou si zašiel do hnedých vlasov, akoby premýšľal a pokračoval. „U vás to teda asi potrvá skôr pár dní, no nakoniec identifikujú vaše pozostatky. Pre svet budete onedlho všetci mŕtvi.“

„To ťažko.“ Pozrela na neho ako na úplného blázna.

Mŕtvi. Bolo to možné? Nebola si istá. Vo filmoch dokázali určiť celý rad údajov hádam aj z vlasu, ale ako fungovala skutočná polícia, to netušila.

Noah bol o svojich slovách presvedčený, a to ju desilo. Tvrdil, ako budú v poriadku, ale ľudia, ktorí mali byť v poriadku, neumierali. Skutočne ani fiktívne. Znamenalo to nikdy sa nevrátiť domov.

„Moja rodina,“ zamrmlala, nechcela si predstavovať chvíľu, keď sa pred dverami objaví polícia. Rodičia aj tak nebudú doma. Takmer nikdy neboli. Ale jej brat, nechcela na to myslieť. Ale myslela. Dokonca aj na Jane. Sestru, s ktorou sa viac hádala, než rozprávala.

„Oni...“ Noah sa k vysloveniu prázdnych fráz nedostal. Znovu sa ozval ten šúchavý zvuk, museli to byť dvere. Spozornel, pozrel sa smerom, kam ona nedovidela a zneistel.

Blížili sa k nim kroky a Lyra sťažka preglgla. Ak prichádzajúca osoba vyvolala v Noahovi neistotu, čo to znamenalo pre ňu? Chcela zavrieť oči a hrať sa na bezvedomú, ale on jej to svojou prítomnosťou kazil. Namiesto toho sa, aj keď zbytočne, ešte raz pozrela po zariadení, prešla si po vreckách a hľadala čokoľvek. Keby len kľúče, aj s tými by sa dalo brániť.

„Čo s nami bude?“ šepla a čakala, kto sa objaví.

„To je jedno. Všetko sa dozvieš, keď sa prebudíš s ostatnými,“ odvetil. Jeho hlas stvrdol. Nechcel pred ďalšou osobou vyzerať mäkko. „Tento rozhovor si aj tak nebudeš pamätať.“

Druhú osobu bolo počuť čoraz bližšie a aj keď sa Noah snažil, v tvári nedokázal skryť stres. „Ušetril som ťa a ty...“ stíšil hlas, pokrútil hlavou a pohľadom šibol za zariadenie.

Lyra mu nerozumela. Ušetril ju? Ako ju ušetril? A prečo tu potom bola? Ani nevedela, kam mierili a kto boli a on sa tváril, akoby v skutočnosti za niečo mohla ona.

Chcela sa ho spýtať, ale kroky utíchli nebezpečne blízko pri nich. Nikoho nevidela, ale Noah otočil hlavu a na niekoho sa díval.

„Čo tu s ňou robíš?“ druhý únosca znel zachrípnuto a vzdialene, napriek tomu mala Lyra opäť ten pocit niečoho známeho. Spomienka k nej ale neprichádzala. „A prečo je pri vedomí?“

Nespokojnosť v tom hlase bola takmer hmatateľná. Sledovala Noaha a všimla si, ako nervózne zastrčil prsty do vreciek riflí. Ledabolo pokrčil ramenami, snažil sa vyzerať nad vecou. Nešlo mu to.

„Našiel som ju tak. Navýšim jej hladinu SP8 aj USd,“ odpovedal a znovu otočil hlavu ku sklu. Na Lyru nepozrel, len siahol do rohu obrazovky a prstami prechádzal po povrchu, niečo hľadal. O pár sekúnd už stláčal drobné plus.

„Hej!“ skríkla na neho a buchla rukami do preskleného veka. „Prestaň! Čím ma dopujete?“

Nepoznala ani jeden z názvov, ale dopovali ju. To bolo samo o sebe zlé. Pocítila nad hlavou jemné fúkanie, a tak ju vyvrátila. Nech SP8 a USd znamenali čokoľvek, prúdilo to do zariadenia spolu so vzduchom. Nemala tomu ako zabrániť, ak sa nechcela udusiť. Mysli, mysli, mysli...

Napadlo jej zadržať dych a dúfať, že to ventilácia po chvíli vysaje von. Bol to rozumný plán, keby jej srdce znovu nebilo tak rýchlo a ona zúfalo opäť plesla po skle. „NOAH!“

Ani na ňu nepozrel. Len pridal plus aj pri ďalšej skratke. Lyra sťažka vydýchla a s nádychom pocítila otupenosť a ospalosť. Uspávajú ma.

„Noah?“ Začula zachrípnutý hlas. „Odkiaľ vie to meno?“

„Pamätá si ho.“

„Preto jej dávaš SP8? Už dávno si ťa nemala pamätať, nemôže byť odolná.“

Nerozumela im. Zadržiavala dych a snažila sa vydržať čo najdlhšie.

„Predtým ho nedostala,“ Noaha nebolo takmer počuť.

„Prosím?“

„Nedostala sérum. Ja som ju...“ Noah sa na dlhšiu chvíľu odmlčal, akoby nebol schopný vetu dokončiť, „nevymenil.“

Nerozumela, o čom hovorili o nič viac ako predtým. Nevymenil? Čo to znamená?

„Zbláznil si sa? Cazze! Prečo si potom povedal Victorii, že si to bol ty?“

Ticho.

Hovorte niečo. Dochádzal jej vzduch, potrebovala sa nadýchnuť. Snažila sa ešte chvíľu vydržať, aj keď to bola zbytočná snaha. Vzduch jej nad hlavou fúkal stále silnejšie.

„Lebo som niečo... urobil!“ Posledné slovo Noah vyhŕkol hlasnejšie, než chcel. Uvedomil si to a hlas opäť stíšil. „Ak by sa niekto nepriznal, komisia by vyšetrovala nás všetkých a nejako by prišla na to, že som...“

Nevydržala to. Po prudkom nádychu sa jej v niekoľkých sekundách zatmelo pred očami a upadla do bezsenného spánku.

Dostať poštu bolo nanajvýš vzácne. Skutočný papierový list napísaný niečou rukou a nielen zhluk písmen na obrazovke či holograme. Na jeden taký čakal už dlhé mesiace, hoci by sa uspokojil aj s obyčajným zablikaním na svojom varue.

Oči, také tmavé, až sa zlievala hranica medzi dúhovkou a zrenicou, mu padli na kožu ruky. Lákalo ho zapnúť si systém a schránku skontrolovať, ale už teraz narúšal pravidlá rodinného stolovania.

Zdvihol hlavu k otcovi a zahliadol dôverne známy výraz jeho tváre. Ak by sa Kegan Eathen Lamaire mračil o stupienok menej, možno by si dovolil prehlásiť, že mal jeho otec dobrý deň.

Ale nemal. Pozoroval ho z miesta na čele stola a vidličkou pritom naháňal po tanieri hrach a trasiu. Neznášal ten malý žltý kus zeleniny, ale napriek tomu si ho spolu s ostatným jedlom distingvovane vkladal do úst.

„Je koniec sielltu,“ prehovoril vyčítavo Kegan Lamaire, len čo prehltol sústo. Hlboko zakorenená etiketa mu ani v súkromí nedovolila prehovoriť s plnými ústami. „Koľko mesiacov mieniš zotrvať v tomto stave ničnerobenia a povaľovania sa?“

Shade sa len zriedkakedy cítil taký malý ako teraz. „Nemohol sa ten list... stratiť?“

Čakali naň obaja. Predstavoval budúcnosť len jedného z nich, ale ich túžba po tom kúsku papiera bola takmer rovnaká.

„List od kráľovnej? Stratiť?“ Už tón, akým tie slová Kegan vyslovil, bol odpoveďou.

Nastalo ticho. Nepríjemné, do uší sa zarezávajúce ticho, keď aj dýchanie znelo hlučne. Muž so sklamaným výdychom odložil príbor, kúskom vreckovky si prešiel po perách a hodil ju do prázdneho taniera.

„Napadlo ti niekedy, že tvoje skutky majú následky?“

„O čom hovoríš?“ Shade sa zamračil a s dožutím sa neunúval. Jeho otec si aj tak vždy našiel niečo, čo robil zle.

„O tvojich neustálych eskapádach so ženami,“ odvetil Kegan bez zaváhania. Dodatok bol ale ostrejší. „A s princeznou.“

Aj druhý príbor dopadol na tanier a cinknutie kovu o sklo sa roznieslo jedálňou.

„Už som ti povedal, že som s Vanilkou nič nemal.“

Koniec ukážky