Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

© Lukáš Cabala, 2021

Illustrations © Jindřich Janíček, 2021

Design & Layout © Jindřich Janíček, 2021

© Artforum, 2021

Font faces: PT Sans, PT Serif © ParaType Ltd., 2009

„ … Tchor zdvihol nohu a ukázal Kalinyčovi čižmu, vykrojenú akiste z mamutej kože.“

I. S. Turgenev: Poľovníkove zápisky

Cez Noriľsk

Kráčal halou metra na stanici Botaničeskaja. Svojou výzdobou výrazne pripomínala vnútro včelieho úľa. Strop a povrch oválnych stĺpov pokrývali sčasti zlaté a sčasti strieborné plásty.

Keď strmými schodmi vyšiel na ulicu, cítil sa ako v cestopisnom dokumente Českej televízie. Hlas, čo mu znel v hlave, si pamätal z nedeľných dopoludní, ktoré v detstve často trávil na gauči v obývačke s mäkkým kobercom:

„Jekatěrinburg se rozkládá na severovýchodním podhůří Uralu, na březích řeky Iseť.“

V stánku si kúpil mäsové pirohy a vybral sa hľadať taxík. Neplánoval zostať v meste dlhšie, než bolo treba, chcel čím skôr doraziť na Letisko Koľcovo a pokračovať ďalej. Len do Noriľska je to vyše tisícdeväťsto kilometrov a odtiaľ ďalší kus cesty na západ. Alebo na sever? Sám v tom už mal chaos.

Viacero miest v lietadle zostalo voľných. Vincent sedel pri okne a väčšinu letu mohol sledovať len nekonečné zelené priestranstvo s mnohými snehovými fľakmi. Až neskôr sa dolu zaleskli jazerá, ale vtedy sa už začínalo stmievať.

V Noriľsku sa hlásil na recepcii hotela, kde mal zarezervovaný nocľah. Keď si ľahol na vŕzgajúcu posteľ poskladanú z drevotrieskových plátov a tenkého matraca, čakal, že hneď zaspí. Oči však zavieral iba nasilu a do hlavy sa mu začali vkrádať nevítané myšlienky. V predstave si ich stelesňoval do hladných vlkov putujúcich tajgou.

Nikdy by mu nenapadlo, že pôjde do Ruska, a už vôbec nie tak ďaleko na sever. Keby z nejakých dôvodov navštívil Moskvu alebo Petrohrad, nezdalo by sa mu to také prekvapivé. Ale Noriľsk? Mesto, o ktorého existencii donedávna ani netušil? A zajtra ešte pár stoviek kilometrov ďalej, až do Tarakanovska. Možno robí chybu a do dvoch dní sa bude hrnúť naspäť. Napokon si sadol, natiahol ruku k oknu a odostrel záclonu. Videl vrchné poschodia budov, nárožné lampy a noc lesknúcu sa mrazom.

Keď pred pár mesiacmi dostal ten zvláštny e-mail, váhal, ako naň reagovať. Uvažoval, či si vybrali konkrétne jeho alebo náhodne napísali mnohým spisovateľom. Ponuka v každom prípade znela zaujímavo a on sa rozhodol prijať ju. Veď môže hocikedy cúvnuť a okrem toho, dobre mu padne na čas zmeniť prostredie. Súhlasil.

O pár dní mu prišla odpoveď a podrobné inštrukcie, kam a kedy sa dostaviť. Na jeho zvedavé otázky, prečo práve on, nijako nereagovali. Samozrejme si už predtým prečítal, čo všetko program zahŕňa. Bývať bude na medzinárodnej výskumnej stanici, ktorú vybudovali pri meste Tarakanovsk. Vedenie sa rozhodlo poskytnúť priestory na rôzne projekty a niekomu napadlo prizvať spisovateľov, lebo umenie má moc priblížiť vedu bežným ľuďom. Dostane izbu a môže využívať všetky výhody rozsiahleho zariadenia. Potom už je na ňom, ako z tamojšieho ovzdušia vyťaží inšpiráciu alebo čosi podobne abstraktné. Cieľom je beletristická kniha z vedeckého prostredia, prístupná laickej verejnosti. Cestovné výdaje preplatí stanica Belyj krot len v prípade, že účastník absolvuje pobyt v plnom časovom rozsahu.

Belyj krot

Cestu autobusom do Tarakanovska Vincent zväčša prespal. Raz za čas pootvoril oči, ale krajina zostávala nemenná. Len snehu postupne pribúdalo. V útržkovitých snoch sa mu chvíľami zdalo, že v skutočnosti stoja na mieste a mení sa len počasie.

Na konečnej ho čakala Jelena s priezviskom, ktoré poriadne nezachytil. Belostné vlasy mala dokonale zastrihnuté do tvaru prilby. Rozprávala technickou angličtinou s príjemne ťažkým ruským prízvukom. Zdalo sa mu, že hlas sa jej tvorí niekde v lícach. Akoby miesto rozprávania dúchala do pahreby, v ktorej tlejú slová.

Okrem neho sa prihlásil ešte jeden španielsky spisovateľ, ale zatiaľ nedorazil, vravela Vincentovi. Nasadli do modernej terénnej Lady Vesta, ktorou sa mali presunúť na okraj obývaného územia. Rýchlo pochopil, že ak si nezapne pás a oboma rukami sa nezaprie o prístrojovú dosku, nemusí odvoz prežiť v zdraví. Jeho zúbožené kríže aj tak vŕzgali únavou z nekonečného sedenia. Jelena vôbec nedbala na rozmlátené cesty, a ak tu platili nejaké obmedzenia rýchlosti, ignorovala ich. Mesto sa mihalo na okrajoch Vincentových znepokojených očí. Chvíľu pozeral cez predné sklo a chvíľu hľadel na ňu, rodenú Sibírčanku.

Na štrkovom parkovisku prudko zabrzdila, vyskočila z auta a kráčala k budove. Vincent si zo zadného sedadla vzal svoju jedinú batožinu a vybral sa za ňou. Netrpezlivo mu podržala dvere. Nad zemou sa týčili len dve poschodia, celá ohromnosť stavby spočívala pod povrchom. Volali ju Biely krtko a Vincent sa na internete úporne snažil zistiť počet jej podzemných poschodí, no údaj nikde nenašiel.

Vo vstupnej hale sa zapísal na vrátnici, predložil doklady a následne ho Jelena vzala na malú exkurziu. Dala mu na výber medzi výťahom a chôdzou, vybral si druhú možnosť. Stavba bola kruhového tvaru a dookola, namiesto schodišťa, špirálovito klesala pomerne široká chodba. Výška sa menila pozvoľna, keďže priemer celého valca dosahoval niekoľko stoviek metrov. Vincent si všímal, že dvere na jednotlivých poschodiach sa nevyskytujú len na vnútornom okraji, ale aj na vonkajšom, a to ho miatlo. Ukazoval na vchody po širšej strane obvodu a pýtal sa jej, kam vedú. Vymenovávala rôzne výskumné oddelenia a technické časti. Dochádzalo mu, že celková rozloha je vlastne väčšia než priemer budovy čnejúcej nad úrovňou zeme. Ak by okolo prechádzal niekto neznalý, ľahko by mohol obdivovať minimalistickú kruhovú stavbu na povrchu a nemal by ani tušenia o jej bujných podzemných metastázach.

Previedla ho cez jedáleň, spoločenskú miestnosť, popri akomsi kiosku, kde namiesto človeka trónilo niekoľko počítačov ponúkajúcich všetky možné informácie. Vecne upozornila na únikové cesty a napokon ho zaviedla do jeho kajuty. Tak to sama nazvala, na jednej stene bolo dokonca okrúhle okno a za ním akýsi prierez pôdy a ľadu. Po stranách visela záclona, ktorú mohol hocikedy zatiahnuť. Zjavne sa rátalo s tým, že obyvateľa by tento záhrobný výhľad mohol deprimovať.

„Mimochodom, tvojím autobusom do mesta pricestovala aj nejaká Slovenka. Prekvapilo ma, keď som pri jej mene videla rovnaký názov krajiny ako pri tvojom.“ Po tejto poznámke sa rozlúčila a odišla.

Vyjavene hľadel do okna zavaleného permafrostom. Ruské cesty sú nevyspytateľné, napadlo mu. Možno na krajanku neskôr narazí, aj keď Tarakanovsk nie je práve najmenší. Prestal na to myslieť a vybalil si veci.

Natiahol sa na posteľ. Medzi ňou a oknom zostal asi štyridsaťcentimetrový priestor. Matrac pôsobil celkom priateľsky. Biela miestnosť príjemne kontrastovala s tmavou podlahou a nebyť ticho vrčiaceho ventilátora, pripadal by si tu ako vo vidieckom dome v –skej gubernii.

Prebudil sa úplne dezorientovaný. Chvíľu mal pocit, že má päť rokov a leží s brušnou chrípkou u babky. Cez žlté záclony presvitá slnko. Ale nakoniec to bolo len tlmené svetlo jeho podzemnej kajuty, ktoré sa stiahlo, keď senzory dlhšie nezaznamenali žiadny pohyb.

„Stanica Belyj krot, 16:45 zulu,“ predniesol Vincent strojene pri pohľade na hodiny v mobilnom telefóne. V skutočnosti šlo o miestny čas, ktorý si nastavil ešte v autobuse. Omámene prešiel do úzkej kúpeľne a vtesnal sa do sprchového kúta.

Oblečený vyšiel na chodbu, vo vrecku si skontroloval čipovú kartu a zavrel dvere. Najprv tápal, kým si spomenul, kde mu Jelena ukazovala jedáleň. Vo veľkej miestnosti sedelo pri stoloch zopár ľudí. Zašiel k pultu a nabral si zeleninový šalát s trochou kuracieho mäsa. Keď sa rozhliadal po miestnosti, akýsi hladko oholený starší muž naňho zamával a ukázal na voľnú stoličku vedľa seba. Vincent sa rád pridal. Podali si ruky. Neznámy sa predstavil ako profesor William Buttler zo Spojeného kráľovstva. Patril k medzinárodnému osadenstvu a viedol jeden z tímov zaoberajúcich sa výskumom topiaceho sa permafrostu. To bolo najfrekventovanejšie slovné spojenie nielen v Bielom krtkovi, ale i v celom Tarakanovsku.

„Vy budete jeden z tých spisovateľov, nie?“ hádal profesor s čistým britským prízvukom.

„Máte dobrý odhad,“ nadhodil Vincent, „vraj nás tu veľa nebude.“ Do očí mu udrel spolubesedníkov pohár. Hneď mu došlo, na čo zabudol. Trochu sa nadvihol na stoličke, no napokon sa rozhodol nevstať. V rýchlosti mu nenapadla správna anglická veta.

„O tom ja príliš neviem. Len som počul, že ešte mal prísť akýsi Španiel, ale ten nedorazil. To nič, našu prácu to, pochopiteľne, nijako neovplyvňuje. Aj keď musím dodať, že som sa na také rozptýlenie tešil. Predsa len, sme tu viac-menej samí vedci.“

Vincent mu chvíľu rozprával o svojom písaní a ako sa sem vlastne dostal. Anglické slová mu napodiv začali naskakovať akosi automaticky, akoby sa prebúdzali. Požiadal profesora, aby mu rozprával o tom slávnom permafroste.

„Niečo som si naštudoval na internete,“ priznal Vincent, „ale je zaujímavejšie počuť o veci priamo z úst niekoho zasväteného.“

„Pravdou je, že o tom hovorím až nezdravo často. Ale mne to vyhovuje. Rozprávaním si utriedim myšlienky, také čosi určite poznáte zo svojho písania. Okrem toho, vplyv otepľovania na trvalo zamrznuté oblasti ma zaujíma už roky, ale keď som prišiel sem, zrazu som mal pocit, akoby to vždy bolo moje poslanie. Zrazu mi všetko začalo dávať zmysel. Rozumiete? Precitol som. Ja som permafrost, s dovolením,“ vravel William a usmieval sa nad svojou teatrálnosťou. „Keby ste vedeli,“ nadviazal, „koľko metánu sa v takomto prostredí uvoľňuje. Keby to vedeli ľudia v Európe a boli schopní si to naplno uvedomiť, nespávali by tak pokojne. Čo je horšie, neuvedomujú si to ani miestni. Iba sem-tam, keď niekomu praskne múr a má dostatočné vzdelanie na to, aby si to spojil s otepľovaním a klesajúcou pôdou. Ale i takého človeka na tunajšom úrade rýchlo vysmejú.

Ak chcete, pokojne sa napite, ale myslím, že bude vhodnejšie, ak si zájdete po nápoj tamto v rohu,“ prerušil svoje rozprávanie, keď si všimol, ako Vincent hľadí na jeho pohár.

„Prepáčte, hneď som tu.“

„Viete, metán je skleníkový plyn,“ pokračoval profesor, hneď ako sa jeho spolubesedník vrátil k stolu s minerálkou, „oveľa efektívnejší než oxid uhoľnatý, a podstatne urýchľuje otepľovanie planéty. Vznikajú tu rôzne trhliny a hrbole. Krajina v okolí sa postupne premení na nehostinné bahniská. Moskyty si prídu na svoje.“

„A čo trebárs nálezy prehistorických zvierat? Toho malého mamuta našli tiež niekde tu, nie?“

„Na Novosibírskych ostrovoch v Severnom ľadovom oceáne. Znie to až neuveriteľne, priam ako zimná verzia výpravy profesora Challengera v Doylovom Stratenom svete. Ale poviem vám,“ stíšil hlas a naklonil sa ponad stôl, „také čosi v týchto končinách nie je nič výnimočné. Rozumiete, čo hovorím?“ spýtal sa sprisahanecky a Vincent prikývol. „Permafrost je ako veľká mraznička, ktorá zakonzervovala živočíchy aj rastliny, a tie sa skrátka nikdy nerozložili. Deje sa tak až teraz, vplyvom otepľovania. A rozklad prináša uvoľňovanie metánu. Ale už dosť, nechcem vás tým nudiť, ostatne ani seba. Keď sa zabývate, vezmem vás na niektoré stanovištia. Myslím, že taká prehliadka by vás mohla inšpirovať.“

Vincent rád súhlasil. Po večeri zostali ešte chvíľu sedieť a bavili sa o tom, ako to v Bielom krtkovi funguje. Profesor spomínal, že je tu zamestnaných tristodvadsať ľudí z pätnástich krajín. Samozrejme, rátal do toho aj mechanikov a neodborný personál, teda kuchárov a upratovačky, údržbárov, ochranku či rôznych manažérov a hovorcov.

Keď sa Vincent vrátil do izby, sadol si k stolu. Vzal bulletin stanice a prečítal si mená popredných pracovníkov, pri ktorých boli uvedené ich pozície, špecializácia a dokonca fotoportréty.

Potom mu napadlo vyhľadať si na Facebooku stránku Tarakanovska a pri niekoľkých reprezentatívnych fotografiách otvoriť zoznam ľudí, ktorí označili, že sa im daná fotka páči. Dlho netrvalo a narazil na meno, ktoré v mori azbuky svietilo známym písmom. Klikol naň a našiel dievča, ktoré podľa všetkého pochádzalo z Malých Karpát. Nemal prečo váhať.

„Vraj sme prišli rovnakým autobusom…“ napísal jej bez formálneho úvodu a pridal fotku mesta, ktorú spravil pri príchode. V jej profile našiel viacero obrázkov, ktoré zdieľala verejne. Pochádzali z rôznych kútov strednej a východnej Európy. Na jednom kŕmila čajku kdesi pri mori na severe Poľska, na druhom čupela vo Svätom Jure s mačkou v náručí. V oboch prípadoch mala taký ten úsmev, ktorý sa človeku roztiahne na tvári, keď si nemôže pomôcť, keď je ozaj šťastný. V úvode profilu jej visela fotografia, na ktorej sa rozprestierala Šútovská priehrada cvaknutá zjavne z vlaku. Aspoň tak sa Vincent domnieval, neskôr sa jej na to spýta. Zároveň sa mu zdalo, že už tak urobil v nejakom inom živote, možno paralelnom, možno minulom, ktovie?

Dvojník

„Myslíte, že bude v poriadku?“ pýtala sa doktorka Koľcovová. Otázku adresovala všetkým, aj sebe.

Inžinier Wiśniewski sedel na stoličke. Nohy doširoka rozkročené, lakte opreté o kolená, rukami si chvíľu trel bradu a chvíľu celú tvár. V tom momente myslel na ozvenu svojich krokov, keď počas vyučovania, ešte nedávno, kráčal prázdnymi chodbami Jagelovskej univerzity v Krakove a tešil sa na svoju anabázu v Tarakanovsku. K profesúre sa neskôr môže pokojne vrátiť, tu ho však čakalo niečo, čo nemohol odmietnuť. Už od príchodu od nadšenia nemohol spať a zapájal sa do toľkých projektov, do koľkých len bolo možné. Neváhal prijať ani istú neoficiálnu spoluprácu. Všetko mu pripadalo nesmierne zaujímavé. Hltal každú diskusiu, poradu, návrhy kolegov i podrobné plány na najbližšie roky. Po istej dobe si ho doktorka Koľcovová, vedúca podlažia mínus 22, vzala bokom a navrhla mu spoluúčasť na projekte Glubina i prošloje. Keď ju počúval, tiekli mu sliny. Ako keby mu popisovala neodolateľný recept na boršč od starej mamy z Krasnojarska. Samozrejme, súhlasil. Následne prešiel ďalšími previerkami, keďže v tejto sekcii bol vyšší stupeň utajenia.

„Ja by som v poriadku nebol,“ prerušil napokon ticho Wiśniewski, keď sa žiadny z kolegov v miestnosti neozval.

Koľcovová súhlasne prikyvovala, oči uprené do zeme. Vôbec nežmurkala a hlava sa jej kývala snáď celé minúty.

„Čo to má znamenať? Myslíte, že sa zbláznil, alebo ako si to vysvetľujete?“ zahučal Zagrebcov, dôstojník ruskej armády, ktorý patril k členom posádky, ako sa tu dole radi nazývali.

Všetci mlčali a hľadeli do prázdna. Wiśniewski sa prechádzal po miestnosti a Koľcovová si zarývala nechty do ruky. Do podzemných priestorov neprenikal žiadny hluk, len ventilátor ticho šumel kdesi v rohu pod stropom.

„Musíme počkať na výsledky DNA, to po prvé.“

Koniec ukážky