Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Lukáš Cabala

Spomenieš si na Trenčín?

© Lukáš Cabala, 2023

Illustrations © Juraj Toman, 2023

Design & Layout © Matej Kukučka, 2023

© Artforum, 2023

Font faces: PT Sans & PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Lukáš Cabala

Spomenieš si na Trenčín?

„Knihy člověku nepomůžou, když je plný vzteku.“

Chaim Potok, Slib

Krk Cortázarovej mačky

Po nočnej hladine širokej rieky kĺžu mestské svetlá, chrbty veľkých rýb sa prevaľujú vo vode spolu s oblými tvarmi Mesiaca a v záhradách za domami sliedia mačky. Vo vysielačke riečnej stráže znie pokojný hlas dispečerky.

„Tri, dva, osem, rieka Váh, tri, dva osem, mŕtve rameno v poriadku, koniec.“

Pod hviezdami načerveno bliká klesajúce lietadlo a Vincent si na chvíľu nie je istý, kde je rieka a kde nebo. Stáť na moste a nechcieť skočiť v ňom vzbudzuje nečakane príjemný pocit.

Na ceste domov stiera rukou kvapky zo žltého zábradlia. Zase prší, dážď spája noc so svitaním. V opare nad ránom je všetko jedno veľké plátno. V mysli bežia mená možných maliarov. Fúka vietor. Pomaly začína jeden z tých chladných jarných dní už takmer na prelome s letom.

V úplne rovnakej chvíli, akurát v inej časti mesta a v inom ročnom období, nech to znie akokoľvek zvláštne, na trenčianskom letisku vystúpila z nočného letu Tamara Márer. Na šok zo zimy je zvyknutá z nákupov v hypermarkete, keď z oddelenia oblečenia prejde do uličky s mrazenými produktmi. Na túto cestu si však kúpila dlhý teplý kabát. Pri východe zamávala na taxík a nechala sa odviezť do štvrti so starými mestskými vilami. V jednej z nich si vopred zaistila ubytovanie. Otvoril jej starý muž v župane, vrelo ju privítal a vpustil dnu. Mal prichystaný horúci čaj. Prehodil s Tamarou len zopár slov. Ukázal jej izbu s kúpeľňou, kde bude najbližšie mesiace bývať. Všetko vyzeralo uhladene a zároveň prirodzene, čo nebýva vždy samozrejmosťou. Nechala pána domáceho vrátiť sa do postele a sama sa so šálkou postavila k oknu. Jemne odhrnula záclonu. Sporo osvetlená ulica sa ťahala až k pouličným lampám pri hrádzi. V meste svojich predkov sa ocitla prvý raz. Na sprchu bolo príliš chladno. Iba sa prezlečie a zaľahne. Tma pomaly redla. Ísť spať nadránom so sebou prináša kráľovský pocit, v takýchto momentoch sa ľudia zvyčajne chystajú do práce. Na chvíľu si ešte pustila rádio, čo stálo pri posteli. „Na Einstein-Rosenovom moste v Trenčíne nie je hlásené žiadne zdržanie,“ oznamoval dopravný servis.

Vincent sedel na poschodí v jednej z miestností starej mestskej vily a uvažoval nad Cortázarovou poviedkou. Asi pred šiestimi rokmi si v jednej jeho zbierke prečítal Krk čiernej mačky. Záver si pamätal ako čosi neurčité, nedopovedané, zahalené hmlou. V tom krátkom texte jednoducho našiel recept na skutočný magický realizmus. Nechať niečo zvláštne visieť vo vzduchu a čitateľa v neistote. Pred pár dňami si poviedku prečítal nanovo. Na konci však našiel úplne jasný deskriptívny záver a takmer žiaden priestor na domýšľanie. Vyjavene hľadel do knihy. Celý jeho obdiv a rešpekt ku Cortázarovmu písaniu, k Argentíncovi, čo ho ovplyvnil viac než autori, ktorých skutočne miloval, stál na jeho vlastnej čitateľskej nepozornosti! Škandalózne, pomyslel si. Možno prejde ďalších šesť rokov, on si poviedku znovu vyhľadá a zase sa mu bude zdať taká otvorená, nedopovedaná, magická.

Vstal od stola a prechádzal sa po izbe. Závesy na oknách nechával odostreté, za nimi svietila noc. Otvoriť dvere a zísť schodmi dolu do kuchyne sa bál. Dvere pracovne mal zamknuté, hoci býval sám.

Mohol by si kúpiť psa, lenže to je príliš veľká zodpovednosť, ktorú si na rozdiel od väčšiny majiteľov týchto zvierat dostatočne uvedomoval.

O poschodie vyššie sa rozprestiera terasa, vedľa nej je manzardka plná cudzojazyčných starých kníh písaných švabachom. Nie je o ne príliš veľký záujem, preto sú celkom hore, kam vyjde len málokto.

Ráno Laura otvorí vchodové dvere. Zjaví sa na prahu, naštartuje pokladňu, uvarí si kávu, a keď prídu zákazníci, bude sa tváriť, že ju tu možno nájsť vždy. Teda okrem soboty, vtedy predáva zeleninu na trhu. Prehrabuje sa v mrkvovej vňati a je skutočne šťastná.

Laura

Ak by Vincent vedel kresliť, isto by Lauru zobrazil s nekonečnou rolkou popísaného papiera vychádzajúcim z jej úst. Na nose by mala piercing. A určite by jej spravil aj dredy, ktorých sa už dávno zbavila.

Možno by nevedela odpovedať, kde sa jej pracovalo lepšie, či v antikvariáte u Šaloma na Matúšovej ulici, alebo tu u Vincenta. Je si však istá, že ju táto stará vila nesmierne fascinuje. Najradšej má, keď tu nikto nie je. Chodí hore-dolu po schodoch, na terasu, do manzardky, vojde do každej miestnosti. Brnkne do kláves klavíra, len tak mimochodom, akoby bola skvelá pianistka, čo z jediného tónu vyzistí celú anamnézu čierneho krídla, alebo si pustí hudbu úplne nahlas a tancuje medzi policami.

Sú dni, keď už jej návštevníci lezú krkom. Často si sem prídu iba čítať a po dvoch hodinách odídu bez toho, aby si niečo kúpili. S takými sa púšťa do malej vojny. Usmeje sa, slušne pozdraví a dobre si zapamätá, akú knihu mal ten človek v ruke. V najbližších dňoch sa určite vráti, aby pokračoval v pirátskom čítaní. Laura nelení, knižku vezme a odnesie ju dolu do ezoteriky. Kto by už len hľadal Nicole Krauss v ezoterike? Keď sa samozvaný zákazník znova ukáže a zdesene sa spýta, či sa medzitým Nicole predala, Laura len pokrčí plecami.

Nakoniec jej to vždy príde akosi ľúto, veď niežeby ich nemala rada, tých druhých, ako im s Vincentom hovoria. Žijú vo vile s nimi, tvária sa, akoby tu boli doma.

Jedného daždivého jesenného dopoludnia zavolala nejaká žena a spýtala sa, či majú Bedárov.

„Áno, áno,“ odpovedala Laura, „v piatich zväzkoch.“

„Za koľko?“

„Dvanásť eur,“ odvetila.

Po chvíli ticha sa zákazníčka spýtala, či si môže po knižky o polhodinu prísť.

Dorazila bez meškania, položila na pult päťdesiatku a dve päťky. Laura sa na ňu nechápavo pozrela.

„Dvanásť eur za všetky spolu,“ upresnila.

Pani si nahlas vydýchla: „Myslela som si, že za každú zvlášť.“

Lauru stretnutie zvláštne vyčerpalo, po ženinom odchode sa zvalila na gauč v polkruhovej miestnosti. Práve vtedy dostala čudný nápad a s ním aj novú energiu. Začala znášať všetky žlté knihy do jednej z izieb na druhom poschodí. Lietala po celom dome, vyťahovala z políc slnečné chrbty a vláčila ich nahor. Napokon doprostred stola položila košík s banánmi a citrónmi. Keď sa Vincent vrátil z mesta a cestou do pracovne si všimol pootvorené dvere, nakukol dnu. Izba žltá ako noc, pomyslel si.

Aj tento priestor sa na vonkajšej stene vydúval do oválneho rizalitu. Nebolo ťažké si domyslieť, že to má na svedomí množstvo kníh.

O pár dní ktosi prišiel, či by sa nenašla Žena z dún od Kóbó Abeho. Laura automaticky naklusala do oddelenia špekulatívnej prózy a chvíľku nechápala, prečo ju tam nemôže nájsť. Potom jej napadlo, a spýtala sa to aj nahlas, či kniha náhodou nie je žltá. Muž s nádejou v očiach nadšene prikývol. Letela hore schodmi a za ňou plápolal pán v baloniaku. Keď dorazili do púpavovej knižnice, ako ju nazval Laurin malý syn Oliver, víťazoslávne knihu mužovi podala a on si v nej začal nostalgicky listovať. Laure sa na chvíľu zazdalo, že jej medzi zubami zavŕzgal piesok.

Koniec ukážky