Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Sváko Ragan z Brezovej II

Elo Šándor

Copyright © 2025 Petit Press

Copyright ePub version © 2025 iAdverti

Copyright © 2025 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Bohumil Kosa, Pavol Karcol, Tibor Várnagy, Veronika Gubová, Eva Studeničová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1183-0

￼

Pôvodná publikácia

Elo Šándor. Sváko Ragan z Brezovej II. Tlačou a nákladom Daniela Pažického. Myjava 1929. 228 s.

Bibliografické poznámky

Sváko Ragan z Brezovej, jeho ďalšie životné príbehy

Spísal: Elo Šándor

Druhý diel

1929

Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave

Úvod

Prvý diel „Sváka Ragana z Brezovej“[1] prijala naša verejnosť sympaticky; príslušné recenzie vyšly v sedemnástich slovenských i českých časopisoch. Toto mi bolo podnetom, aby som pokračoval v opisovaní životných príbehov i zkúseností brezovského sváčka, takto dobráka od kosti, ale nenapraviteľného figliara. Je pravda, že Brezová pod Bradlom je nevyčerpateľným zdrojom zdravého ľudového humoru, ale novšia generácia sa už modernizuje. Zaniká aj garbiarčina a brezovský národ sa rozchodí po šírom svete za chlebom. Treba zachytiť všetko, čo tu ostalo po predkoch sviežeho a kyprého.

Predkladám týmto československej verejnosti druhý diel „Sváka Ragana z Brezovej“ a prosím milé čitateľky a čitateľov, aby jednotlivé state, citované i v tomto diele v nárečí brezovskom, — vyslovovali „po brezovsky“, úplne tvrdo.

V Košiciach, 28. októbra 1928.

Pôvodca.

Sváčko lifrujú mašurká

Jarmok bol na Brezovej a — silný, ako sa vraví. To značí, že bolo na ňom hojne kupcov i predavačov. Na Brezovej totiž „jarmek a tarmek“ (dobytčí jarmok) v jedon deň vydržiavajú. Nie tak ako vo Vrbovom, kde majú pre každý iný termín. Sišlo sa hojnosť národa na brezovské trhovisko, ktoré sa rozprestiera na „hlavnej“ ulici, od Gavorov až po židovskú školu. Vo Vrbovom majú síce pre lichvacie trhy iné miesto, za mestom „Pažiť“ zvané, to však Brezovanov nemrzí; oni sa predsa nebudú opičiť po Vrbovanoch, ktorí majú vraj i tak dosť „parfínu“ po hlavnej ulici a námestí, aniž by im ho tam dobytok nechával. Brezovský jarmok netrvá dlho, o 1 hodine po obede je už zakončený. Nu, a jestli by po jarmoku ozaj kravský „parfín“ zaliehal trhoviskom, — nevídali! — komu sa nelúbi, nech bere plným nosom, aspon sa skôr mine — myslí si slávna mestská rada ešte slávnejšej veľkej obce, Brezovej.

Jarmok! To je sviatok prostonárodný! Pije kupec i predavač, obidvaja zapíjajú „oldomáš“. Aby vraj pán Bôh požehnal a pri dobrom zdraví zachoval kupca i predavača. Oldomáš si vždy vyjedná jedna stránka od druhej, už či kupec od predavača, alebo opačne. Zasadnú si do najbližšej krčmy a pijú. Keď sú „vo švungu“, veru platia obidve strany, štrngajú pohárikami a zdravkajú si. Oldomášu obyčajne ženy urobia konec, núkajú mužov von, aby ich v meste nezastihla tma. Vonkovskí, „prezpolní“ vedia sa lepšie potužovať pri takom oldomáši, ako „meščania“. Najviac oldomášov sa pije pri kúpe a predaji lichvy. Jarmočníci, ševci, „krajčieri“, papučiari, debnári, hrnčiari a ostatní menší živnostníci pijú až po zakončení jarmoku. Nu, a tu — akú má kto „náturu“ tak vydrží. Niekto by vypil aj za Dunaj vína, inému stačí pohárik a už je mu na „Hore háj, dolu háj…“ Menovite u ševcov je veľa tohoto druhu slabších pováh. Pán Bôh má však pečlivú starosť o takéto slabšie povahy. Múdrym svojím riadením uštedril každému takémuto chudákovi „nežnú“ polovičku, obyčajne až prisilnej povahy, ženu dobrých nervov. Tá už bdie nad svojím neborákom manželom a tam, kde neúčinkuje jej slovná encyklopedia, uvedie „do pohybu“ i svoju — teraz už menej nežnú — pravicu a ukáže mužovi, kto je pánom nielen v dome, lež aj na jarmoku. Mám tu na mysli jarmočníkov „prezpolných“, teda nie Brezovanov. Je to jarmočnícka kasta sama pre seba, večne krajinou po jarmokoch vandrujúca. Veru, veľa ráz je šťastím, že kone sami potrafia i v noci domov, aniž by ich musel povozník (forman zvaný) dirigovať. Pravda, železnica tiež cesty nezmýli. —

Najviacej jarmočníkov regrútuje sa u nás z radov poctivého cechu ševcovského — čižmárov. Tých je v Podbradlanskom kraji (Vrbové, Nové Mesto nad Váhom, Stará Turá, Myjava, Brezová, Senica, Trnava) toľko, že by mohol nimi, Bože odpusť… Dunaj zastaviť. „Viedenských“, alebožto pánskych ševcov — šustrov zvaných — znemožnil naúplne Baťa. Dnes už nevidíš po jarmokoch topánky predávať, dostane ich človek nepomerne lacnejšie ako „nápočné“ u šustra. A že by dakto z jarmočných kupcov bral ohľad na kvalitu ručnej práce? Daj pokoj! Kto by sa tým zapodieval na jarmoku! U Baťu je výber akých chceš topánok a — lacných.

Lenže, Baťa nezhotoví čižiem do módy, čižiem, akých tunajší ľud nosí! Pekných, „nazadek“ šitých, cifrovaných, kordovanských! Správnu — akurát — čižmu na nohu mladej nevesty, mladoženichovi len čižmár vie ušiť najlepšie. A vrzgačky ti tiež urobí aké chceš. On zrobí aj takú čižmu, čo do nej s pece vskočíš, ktorá je síce troška volnejšia, ale pri tom je praktická. Vkrútiš do nej skoro pol oklepa režnej slamy, obuješ za vrece onúc — ale ti aspoň noha neodmrzne. Aj v najtuhšej zime vydržíš v takých čižmách čakať v lese na srnca, jeleňa a čokoľvek, čo ti pred flintu príde. Tu Baťa nemôže robiť konkurenciu. Dokiaľ sa národ bude pridržiavať svojho kroja, dotiaľ sa budú nosiť ručne šité čižmy, dotiaľ nevykape ani čižmárske umenie.

Za ševcom v počte jarmočníkov nasledujú — „svinári“, — priekupníci ošípaných. Sú medzi nimi takí, ktorí svine skupujú a prevážajú na iné jarmoky odpredať, a sú tiež takí, ktorí prasa kúpia na jednom konci trhu a predajú ho na druhom. Toto sú tak zvaní priekupníci.

Po čom poznať „svinára“ v jarmočnej trme-vrme? Poznáš ho veľmi snadno. Je to obyčajne chlapina hrmotnej postavy, brucháč, s večne zamastenou vestou, kolenami i lakťami, ba i tvár sa mu masťou leskne. Vrecká na veste spojuje mu tlstá hodinková reťaz, z úst v prepálenej špičke visí „šusterkuba“, v ruke drží ťažkú klukaňu a nápadný hrb na prednej strane kabáta svedčí, že na tom mieste, v zamastenej „šrajtofli“ skrývajú sa tisícovky. Ak má patričný viacej masti na brade a háboch, tak ten „svinár“ bude nebodaj aj mäsiarom, ak jej má menej, — teda len tak v miere normálnej, máme do činenia s reprezentantom iba sviniarskej živnosti, priekupníkom.

Sváčko nemali rád „svinárov“, vdeli v nich dravých konkurentov. Sám si dakedy — keď iného obchodu nebolo — „zasvináreli“, ale skupúvali len „cecáky“, dovážali obyčajne malých gycov na Brezovú a prípadne aj do Senice, ak sa im neminuli doma. A ono takémuto „svinárovi“ zrovna pod nos prídu prezpoľní „svinári“ do kšeftu sa miešať!

— Počkaj, šak ti ja vytrem kocúra, — chystajú sa sváčko — nepolezeš ty vac sem medzi poriadnych ludí. — Vyhútali si plán a vzali na mušku z nich toho, ktorý sa najväčšmi rozhadzoval na jarmoku.

Zašli si raz včasne ráno do Vrbového na tarmek. Tento raz išli sám, bez strynky. Vzali do košiny sopár kilov rozkrájaných podešiev a hybaj, na šimlovi dolu Holeškou po rozheganej hradskej ceste do Vrbového. Šimel sa im síce pri každej krčme sám od seba zastavil, ale sváčko nesliezli s voza, lebo sa ponáhľali včas, ešte pred ôsmou hodinou stihnúť do Vrbového. To sa im aj podarilo. Zatiahli s vozidlom k mestskej veži, opatrili tátoša a rozložili svoje podošvy k odpredaju. Za necelé dve hodiny odpredali sváčko „partéku“, zatiahli so šimlom na horný konec, do Krutých hospody a pobrali sa ešte raz dolu, za mesto, do lichvacého jarmoku. Tam, v oddelení pre svine počali sledovať pohyb cien bravčového dobytka, ponuk a kúpychtivosť. Ich zrak skoro utkvel na jednom priekupníkovi, ktorý nechybuje ani na jednom brezovskom jarmoku. Toho si sváčko vzali na mušku, pristúpia k nemu a spustia — akoby sa nechúmelilo:

— Ná, veru to tu nemáte dobre. Tý prasce sú vám ukrutne drahé. To je precca proti pánu Bohu. Ja bych vám prisám — zaopatril prasce dobré aj za 6. korún živej váhy.

Priekupník sa toho chytil obidvoma rukama — ako sa vraví. Za tepla sa sjednal so sváčkom v tom smysle, že od zajtraška za týždeň počas jarmoku a síce o 12-ej hodine, odoberie si od sváčka na Brezovej sto prasiec, dobre kŕmených, za cenu Kčs, 6. živej váhy.

Ujednané, zazavdančené a zapité!

Kupujúci ešte toho samého dňa predal tieto prasce ďalej, k dodaniu za týždeň, keď ich on najprv odoberie od sváka Ragana.

Na určené datum vybral sa náš kupec pre prasce na Brezovú. Zahrmí ku sváčkovi. Bolo práve v poludní a dožadoval sa ozavdančených prasiec, ktoré chcel odoslať už druhému kupcovi.

— Nále — vravia sváčko — chodte len na stanicu, tam ich mám šetky. Môžete si ich sám prečítat a odvážit. Mašurká sú to podarené, akurátne, krochkajú jako na objednanie…

Kupec odijdúc dotrepe sa na hodne vzdialenú stanicu a netrpelivo hľadá svoje mašurká, súčasne sa obzerá po vhodnom vagone pre ne. Štvornohých mašuriek na stanici nebolo, ale — videl tam dvojnohých vyše práva. Inu, jarmok sa zakončieval a jarmočníci niektorí prichodili na stanicu, aby odpoludňajším vlakom odcestovali ďalej. Boli medzi nimi mnohí „nadratí, jak písmo káže, podľa zákona“. Bola im cesta úzkou, „šnórovali“ ju od jednoho okraja ku druhému. Kupec skoro pochopil, že po aké mašurká poslali ho sváčko Ragan na stanicu. Napálený, ponáhľal sa zpät na Brezovú a spustil zle-nedobre na sváčka, ktorý nechceli dobre chápať zlosť kupcovu.

Bol z toho čestný súd, zasedavší u Tvarožkov pri poháriku. Sváko museli zaplatiť kupcovi Kčs. 1.700. — odškodného. Mrzelo ich to, ale pomoce nebolo, museli vysoliť peniažky.

Tento fígeľ pridraho vypálil sváčkovi.

Sváka Ragana stíhal osud zavše neblahý, indy zase dobrý, ako kedy prišlo. Mnoho záviselo na počasí, na ročnej dobe, na šimlovi, jako skoro dorazí na miesto, kde sa vydržiava jarmok atď.

Tak tomu bolo aj s mašurkami, v horeuvedenej príhode sváčkovej.

Lepšie sa podarila iná príhoda.

Raz prišli na jarmok do Vrbového a priviezli so sebou plnú košinu drobných prasiec. Prídu, postavia sa na svinskom trhovisku, opatria si šimla a za kontroly strynkinej začnú vychvaľovať svoju živú „partéku“. Jednomu Krajňancovi na príklad takto vychvaľovali:

— Prítelko, len si kúpte z tých mojich prasiec, kúpte! Nebojte sa, budete ma len po dobrém spomínat. Čujte, jestli Vám nezdechnú, takých bravov vychováte z nich, až radost!

— Čo, neveríte?

— Jako Vám to mám ešče ešplikovat?

— Teda, ked si jedno kúpite, bude Vám vážit metrák aj s hrántom. Jestli by ste sa teda pre dve rozhodli, tak Bouprisám budú vám vážit pät metrov aj s chlievom. Toto vám garantirujem, prítelko.

Po takomto doporučení Krajňanec kúpil si pár prasiec od sváka Ragana. Ani sa nejednal, lebo bol presvedčený, že prasce nepochodia z Čachtíc, o čom museli sváko zvlášť ubezpečiť kupca. Hovorí sa totiž, že „z Vrbového nič dobrého“, čo je ovšem veľmi relatívny názor. Lenže Vrbovan k tomu dodá: „A z Čachtíc ani prasa“. A to je pravda! Na vrbovských trhoch a lichvacích jarmokoch nepredáš ošípané čachtického pôvodu, iba ak bys, zatajil ich príslušnosť.

A Krajňanec ešte aj dva páry podešiev kúpil si od sváka.

Sváko pri slávnostnom zahájení železničnej premávky na Myjave

Bolo to v nedeľu po poludní, na Barboru. Sváčko sedia za stolom, na konci nosa visia im staré okuliare, kúpené ešte pred markovičovskými voľbami na jarmoku vo Vrbovom a čítajú Postillu. Boli síce do poludnia i v chráme božom, ale po obede sluší sa prečítať si na ten deň pripadajúci text z Postilly. Tak robievali aj starí rodičia sváčkovi, tak robia aj oni a túto peknú tradíciu budú verne zachovávať všetky generácie rodu Raganovského. Do Tvarôžkov, alebo „na Cirkevné“ sluší sa ísť až na večer, keď už niet ani pri statku práce, a len po skončení všetkej opatery v hospodárstve ostáva voľná chvíľa k vypitiu „troch decí modranského“ a pobesedovať si so súsedmi.

Odkedy som svoje poznatky o sváčkovi Raganovi „na papier hodél“, stávajú sa sváčko predmetom všeobecnej pozornosti a úcty. Lebo veď len čo je pravda. Ak spomenieš dakomu figliarstva Brezovanov, hneď si patričný myslí na nášho sváčka, pravda, myslí iba po dobrom a nikdy nie po zlom. Boh uchovaj, krivdil by sváčkovi, kto by o nich zlé myslel!

Stárnu sváčko, stárnu. Zavše keď sa podívajú na dorastajúcu generáciu, zamyslia sa a dúmajú sám pre seba:

— Ná, Sanko, nebodaj ty stárneš, alebo tí viselci delenjakí rostú; jedno alebo druhé, alebo obidvoje.

Sedia sváčko za stolom. Prečítali si dnešný text z Postilly a práve odriekávajú posledné slová príslušnej modlitby, keď v tom do izby vrazí udýchaný a vari ani nepozdraviaci Juro Trtúch zo Závodia a spustí hromovým hlasom na spokojného sváčka:

— Sváčko, sváko, máte cedule…?

— Mám, ale hm, — odpovedia sváko.

— Sto vozových striel a centov žeravých vám do duše pálelo! S Bohom sa majte! — odsekne Juro a práve tak rýchle vybehne z izby ako bol prišiel, ba ani dvere nezavrel za sebou.

Sváko si pokojne ďalej sedia za stolom, ako by sa nič nebolo stalo. Dačo si tak pod nos pohundrávajú. — Nále, vidíš ho, volentiera!? Fajn futierko, ej veru je, nech som huncút! Takých kšeftvov bych mal tisíc za den; ešče mi staré nevrátél, ten lapaj…!

Ak nevysvetlím čitateľovi význam vyše spomenutých dvoch viet, sotva kto pochopí tento žargon, lepšie rečeno amerikanizmus-stručnosť obchodnej mluvy našich bodrých Brezovanov. Slovami: „Sváčko, máte cedule?“ spytoval sa Juro Trtúch sváka Ragana, či majú peniaze na požičanie. Trtúch teda úver žiadal od sváčka. Vo sváčkovej odpovedi: „Mám, ale hm“ — treba rozumeť: „Mám, ale požičiam ti z nich iba vtedy, keď mi dáš zmenku dobrým žírantom podpísanú. Bez zaručiteľa ti ani na zmenku ani fuka nedám.“

Jestli sa v obchodnej korešpodencii našich bánk v novej dobe ujíma stručný amerikanizmus, na Brezovej pod Bradlom majú obchodnú mluvu už dávno zjednodušenú a veru iste stručnejšiu, ako je k nám importovaný „amerikanizmus“.

Po tomto výstupe pobrali sa sváčko do maštale, aby ešte usypali šimlovi a napojili kravu i jalovicu, čo toho roku prisadili. Jalovička sa im už nabehala, keď sa otelí, predajú starú kravu, jej manku, ktorá je už trochu pristará, kašľavá; prisadili ju pred desiatimi rokmi.

Keď statok opatrili, pobrali sa náš sváčko do Tvarôžkov na obligátne „tri deci modranského“. Tam už bolo viac súsedov shromaždených a živo debatujúcich o stavbe novej železnice z Veselia na Morave cez Myjavu do Nového Mesta nad Váhom. Menovite okolnosť, že železnica ide cez Myjavu, našich garbiarov priveľmi zamestnávala.

Medzi Brezovanmi a Myjavci panuje netajená rivalita, závodenie o primát. Brezovania sa nemôžu smieriť s tým, že je okresný súd, „gruntbuch“ lapák a okresný úrad práve na Myjave. Prečo, začo? Menovite teraz, v oslobodenej vlasti veľmi trpko znášajú, že ich národná minulosť nebola povolanými, úradnými činiteľmi vzatá do úvahy vtedy, keď išlo a ide o umiestnenie verejnoprávnych úradov. K Markovičovským voľbám vrbovským Brezovania tiahli pod bielou zástavou, na znak národnej poctivosti a solidarity; ešte i brezovskí židia hlasovali na nášho Jula Markoviča. Myjavci? Medzi nimi sa už aj zradcovia národnej, slovenskej idey vyskytli a pri voľbách do peštianskeho parlamentu niektorí odovzdali vota na odkundesa, Rudnyanského. Brezovskí evanjelici okrem toho odsudzujú nesúlad myjavských cirkevníkov, kopaničiarov s mešťanmi. Myjavské kopanice majú viac obyvateľov, ako mesto Myjava. Početnej svojej sily sú si kopaničiari vedomí a preto, kde len môžu na cirkevných konventoch, naťahujú sa s mešťanmi, zaujímajú opačné stanovisko, takže aj cirkevná vrchnosť evanjelická je hodne zamestnávaná konventuálnymi usneseniami myjavského ev. sboru. Disciplinovaní a pravoverní evanjelickí Brezovania zazlievajú Myjavcom túto nevraživosť. Na tomto pomere nič nespomáha ani to, že kde-tu ožení sa Myjavec s Brezovankou a naopak. Nemajú sa radi a preto sa nik z Brezovej nechystal ku slávnosti zahájenia dopravy na vybudovanej už čiastke železničnej dráhy z Moravy na Myjavu, ktorá mala byť 8. decembra 1927. —

— Veru bych si pomôhél, — vravia sváčko Mocko, — ej veru nejdem! Nech si hu majú, tú mašinu, my Brezovania sa bez niej obejdeme, ale veru dele to nestrpíme! Po Novém roku pôjdeme s deputáciu do Bratislavy, aby nás prideleli okresom k Senici, ked už venkoncom nemá byt okresné sídlo na Brezovú prenesené.

— Nech som huncút, ani jeden Brezovan nepôjde ščil na Myjavu, — ozve sa mladý Černý, — nech si Myjavci hned aj ajroplánovú zeleznicu spravia. Poriadny človek, teda Brezovan, tam nemá čo hladat…!

Slovo dalo slovo a všetci prítomní i so sváčkom Raganom sľúbili, že veru vo štvrtok nik z Brezovej na Myjavu nepôjde. Po ôsmej hodine rozišla sa spoločnosť od Tvarôžkov.

Sváčko si však ináč počínali. Doma na stole čakal ich nedelňajší „Slovenský Denník“ a v tom sa sváčko dočítali, že na Myjavu ku spomínanej slávnosti má prísť aj pán minister, ďr. Milan Hodža. Do sváčka ako by bol elektriky nalial. Nie, nevraživosť stranou, oni na Myjavu naisto pôjdu a čo sa priam celá Brezová na nich nahnevá, pôjdu! Však šimel je vypočinutý, za kšeftom do sveta pred Vianociami nemienia už ísť, nuž prečo by nešli?! Pôjdu a to Hodžovi k vôli, lebo oni sa s ním poznajú už veľmi dávno, ešte z tých čias, keď kandidoval v Kulpíne za ablegáta do peštianskeho parlamentu. Vtedy aj sváko za neho agitovali medzi bačvanskými Slovákmi a Srbmi. Áno, pôjdu sváčko počuť si Hodžu na Myjavu už aj preto, lebo veď on i s rodinou je ich stálym „kunčoftom“. Hodža ešte i teraz len od Raganov kupuje pre seba a rodinu podešve a futro. Sváko si ho teda ako by po známosti pôjdu uctiť.

Sváčko svoj sľub „statočne“ splnili. Vo štvrtok ráno „vyštafirovali“ si svoju ekvipáž, šimlovi sviazali chvost do uzla, vzali ďateliny do noše, obroku do mecha, polovic pečenej husi do kabele kuby a hybaj na Myjavu.

V ten samý deň i moju maličkosť zavial osud na Myjavu. Vlastne doviezol ma tam môj rodák a spolužiak, Števko Dobrovodský z Vrbového, spolu aj s pánom konseniorom a ev. farárom vrbovským, Julkom Bodnárom. Števova „Fiatka“ za pol hodinky vybehla s nami z Vrbového hore vrchmi na Myjavu. Števo karoval sám, nuž boli sme tam čoskoro. Aj tak sme zmeškali, vlak z Veselí n/M. bol už tam. Vlastne boly tam vlaky dva. Ich rušne pyšne si odfukovaly sťa by boly na hlavnej trati „express-orient“ vlak ťahaly.

Naše auto zastalo pred stanicou a koho tam prvého stretnem, boli náš sváčko Ragan.

— Pán Boh daj dobrý deň, sváčko, — pozdravím ako sa patrí a je zvykom na našich stranách.

— Pán Boh uslyš, vy oný, čo ste jeden — odpovedia sváčko. — Ale, čo vás sem až z Košíc čert priniesel; čo nesedíte doma?

— Ako vidíte, sváčko, vzejdem aj tam, kde ma nezasejú. Nebodaj, keď som sa narodil, aj mňa strčili pod opálku a klepali na ňu, jako to na Brezovej robia, aby bol Brezovan poplašený, nezcvrkol sa na kyselé mlieko, nesedel doma ako kvargľa, lež cestoval ustavične za kšeftom. Možno, že i mojim údelom je cestovanie — vravím. — A vy, čo tu robíte, sváčko?

— Ná, jako vidíte, prišiel som sa vlastne na ministra Hodžu podívat a volajakosi ho tu nevidím, ani vy ste ho tu nevideli?

— Veru nie, sváčko, a on už ani nepríde; však tu bude iný člen vlády, Hodža si to necháva, až bude celá železnica vystavená po Nové Mesto nad n/V. Ináče, poďme blíž k tribúne, sváčko, aby sme počuli i zo slávnostných rečí niečo, keď sme už toľký kus cesty sem prešli.

Popošli sme k rečníckej tribúne, kde práve rečnil minister železníc, Najman. Sváko ma šturgnú palcom medzi rebrá až sa mi v očiach zaiskrilo a spýtajú sa polohlasne:

— A toto je čo za ftáka?

— Minister železníc, Najman — odpoviem stručne svákovi.

— Najman, Najman? Počkajte, ja bych ho mal odniekal poznat — poznamenajú Sváko. — Počkajte, hned si vzpomenem, či som mu niekedy futro nelifroval, alebo podešve na vrbovském jarmeku nepredal…

Sváko dúmajú, dúmajú, potisnú baranicu vše s čela na temeno hlavy a zase naopak, na znak toho, že „hýbu rozumom“, alebo sa ľavou rukou — po brezovsky — cez vysokú baranicu na pravom uchu poškriabu. Dĺho im na um neišlo, odkiaľ vlastne ministra Najmana poznajú, až zrazu skoro plným hrdlom zavolajú, že sa okolostojace obecenstvo na nich prekvapene obzeralo…

— Aha, už to mám, no a čo mi to dalo roboty, lež som si zmyslel. Poznám ho z noviniek.

— Áno, je to on — prisvedčím — ten istý.

— Ejnu, ejnu — vravia sváčko pre seba, zrakom ku rečniacemu ministrovi Najmanovi obrátený a skoro by ľútostive kývajúc hlavou pokračujú — a kto by to na neho povedal, že sa to vmestí do neho!? Ved sa zdá byt celkom poriadnym a statečným človekom. Ná, šak aj dobre hovorí, šak by aj pravdu môhel mat, ale mosí byt fajn futierko! Oh, ty hlavo plná múdrosti, kvete z lotusu, bud nám na veky zachovaný…!

Na obed složili sme sa v hostinci u Siváčkov, kde náhodou aj sváčko mali vo dvore svojho šimla s vozidlom etablovaného. Ale u Siváčkov nám obeda dať nechceli, lebo vraj „všetko je henkaj v kinematografe, kde je veliký banket“. Iba čo sme si vína zapili a nejaký syr zajedli. Za chvíľu sa dobatolia za nami aj sváko Ragan, zrejme mile prekvapený, že sme sa zase sišli. Sadli si medzi nás, rozviazali uzel s husinou a ponúkli aj nás. Za chvíľu prisadlo ku nášmu stolu ešte niekoľko Myjavcov a Myjaviek, tak že o veselý hovor núdze nebolo. Myjavci si doberali Brezovú a sváčko im po zásluhe rovnakým odplácali. Zaplatili sme a chystali sa na cestu ďalej. Pred odchodom spýtam sa ešte sváčka: — Sváčko, a jako vám šmakuje myjavská železnica?

— Prisám vačku; veru nejde mi po srsti — odvetia sváčko, ani trochu sa mi nezdá, ved si len pomyslite — zadkom ide na Moravu. Či to len múdre urobeli! Dobre som sa na nu podíval, ale nezmúdrel som z niej! Na takú potvoru si poriadny človek nesadne…

— Ej, sváko, protestuje ktorýsi Myjavec, šak aj vaša mašina chodí zadkom obrátená z Jablonice na Brezovú. Čo vy máte našu mašinu ondiet, urážat?!

— Vidíš ho, viselca — odseknú sváko — kebys tomu rozumel, mlčal bys jak veš pod chrastu. —

Koniec ukážky