Date: 2014-02-28T23:00:00+00:00
Description: Kam až zachádza túžba po absolútnej moci, síce ustanovenej podľa demokratických pravidiel, no bez dostatočnej kontroly? Premiér Róbert Ičo nepozná nijaké prekážky, aby získal neobmedzenú vládu v krajine, kde bujnie korupcia, rozkrádanie, a ani najväčšie prešľapy vysokých vládnych úradníkov nie sú potrestané. K tomu zneužíva poslaneckú väčšinu v parlamente a nedôstojným spôsobom aj prezidenta Gašpara Ivanoviča, ktorý verí planým sľubom. Darí sa mu to dovtedy, kým traja zamestnanci prezidentského paláca neodhalia a nezačnú sa zabávať na tajnej korešpondencii medzi premiérom a prezidentom. Z nevi
Publisher: Marenčin PT

Miloš Brnčal

Kauza Gašpar

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Miloš Brnčal, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Jazyková úprava Monika Pálušová

Cover & Layout Marenčin Media, s. r. o.

393. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-314-4 (brož.)

ISBN 978-80-8114-315-1 (ePub)

Táto kniha je dielom literárnej fikcie. Všetky postavy, miesta a udalosti v nej sú vymyslené a ich prípadná podobnosť so skutočnosťou je čisto náhodná.

1

Hlava štátu vyplazí jazyk svojej čestnej stráži. Maťko aKubko majú medzi zamestnancami prezidentského paláca úspech. Gašpar Ivanovič vraj zastrelil slona. Milan Sladký vidí prsia krásnej Tiroláčky. Akým spôsobom doručuje premiérprezidentovi pokyny?

Prezident Gašpar Ivanovič sa zavrtel na taburetke, ale nie kvôli hemoroidom, takú bolesť našťastie nikdy nepoznal. Jednoducho sedel pred zrkadlom na kozmetickom stolíku, ktorý nedávno vyradila jeho manželka, lebo si kúpila nový so samovysuvateľnými priečinkami,elektronickými zámkami na diaľkové ovládanie aautomatickým osvetlením, ktoré sa zapínalo dva metre od neho, za skromných, necelých štyritisíc eur. Jemu bolo ľúto starožitnosť vyhodiť. Aurobil dobre.

Tak ako každé ráno opol ôsmej, aj teraz sedel pred zrkadlom, ktoré bolo súčasťou stolíka. Zaujal polohu, ako keby ho mali fotografovať do časopisu Playboy, vktorom si vo voľných chvíľach spotešením listoval, aopýtal sa:

„Zrkadlo, zrkadlo, povedzže mi, kto je najkrajší anajmúdrejší na celej zemi.“

„Predsa ty, Gašpar Ivanovič,“ odpovedal jeho zrkadlový obraz, ktorý naňho dokonca pôvabne žmurkol.

„Tak to by sme mali,“ konštatoval prezident suspokojením. Postavil sa vo svojej súkromnej izbe, vo vile postavenej mimo hlavného mesta. Frčkou odstránil ztmavého obleku smietku apolohlasne poznamenal: „Ďalší deň sa môže začať.“

Prešiel koknu svýhľadom na ulicu, vktorej poväčšine bývali ľudia, ktorí vspoločnosti voľačo znamenali. Teda rozhodovali ojej osude asmerovaní, ale najradšej zo všetkého zhŕňali peniažky. Uvidel čiernu limuzínu, zvýfuku ktorej vychádzal prúd bieleho dymu. Za volantom sedel vodič azároveň člen ochranky.

„Drahá, idem do roboty!“ vykríkol zchodby prvého poschodia priestrannej vily, po oboch stranách vyzdobenej jelením asrnčím parožím. Okrem neho jediná obyvateľka vily vyskočila zpostele akým stihol zísť do priestrannej haly na prízemí, zastala pri ňom aobdarila ho bozkom, vktorom bola ukrytá dlhoročná skúsenosť pôvodného manželstva, tiežspokojnosť zmožnosti žiť po boku muža, ktorý jej voľakedy daroval dnes už viac ako tridsaťročnú dcéru. Vari jediným nedostatkom bolo, že ju vychovával ako syna, po ktorom márne túžil. Aj vpreddôchodkovom veku táto prvá dáma, ktorá si spotešením vychutnávala svoje postavenie, vyzerala dobre.

„Môj drahý Gašparko, želám ti úspešný akrásny deň. Tej novinárskej zberby si nevšímaj. Sú to závistlivé hyeny, ktoré by najradšej zožrali každého, kto vrepublike čosi znamená...“

Prezident manželke jemne stisol predlaktie aodhodlane vykročil kdomovým dverám. „Anezabudni na Gucciho!“ zavolala za prvým mužom svojho srdca, ktorý vyšiel zdomu, cez predzáhradku prešiel kbránke, aby nastúpil do prezidentského lincolnu, ktorý vtejto chvíli predstavoval spojnicu medzi súkromím avykonávaním náročnej, zodpovednej, podľa sústavy druhej najvyššej štátnej funkcie. Vtej prvej, až na samom olympe, trónil predseda parlamentu Janko Hraško. Zamával na člena ochranky, stojaceho pred unimo bunkou aopustil svoje bydlisko.

Cez otvorenú vysokú kovovú bránu limuzína vošla do aleje lemovanej pagaštanom konským, ktorého plody počas zimy tvorili súčasť výdatného krmiva pre niekoľko exemplárov srnčej zveri, umiestnených do ohraničeného výbehu vzáhrade prezidentského paláca.

Po krátkej jazde vodič zastavil na mieste vymedzenom dopravnou značkou sveľkým Papoznávacou značkou lincolna. Hneď vedľa bolo vyhradené parkovacie miesto pre vozidlo invalidného majiteľa aďalších desať miest pre suitu vedúcich pracovníkov prezidentského paláca, na ktorom dnes viala prezidentská štandarda. Boli tam aj miesta pre prezidentské návštevy ipolicajný sprievod. Až kplotu sa tiahli záhony, ktoré na jar záhradnícka firma ošetrí avysadí na nich rôzne druhy kvetov. Počas vegetačného obdobia svojou nádherou priťahujú tisícky turistov, ktorí túto krásu sprezidentským palácom vpozadí cez mreže zvečňujú do svojich fotoaparátov. Bežní zamestnanci nechávajú svoje autá na parkovisku mimo areálu sídla hlavy štátu zabezpečené závorou, ktorú si otvárali osobnou čipovou kartou za symbolický poplatok dvadsať eur ročne.

Vodič, znalec bojových umení, spoločenského správania aprotokolu, dôstojne vystúpil zauta, oblúkom ho obišiel aotvoril zadné dvere svojmu pasažierovi. Gašpar Ivanovič, svižne na svoj vek, opustil opancierovanú limuzínu snepriestrelnými sklami, vybavenú príručným barom, zabudovaným monitorom skvadrofónnym ozvučením, na ktorom mohol sledovať výstupy zpočítača, satelitné televízne vysielanie, prípadne si zUSB kľúča púšťať obľúbené filmy či hudobnú produkciu.

Na hlavu si nasadil klobúk, navliekol čierny zimník apri náraze januárového vetra niekoľkokrát zažmurkal očami. Skontrolovaným držaním tela prešiel kdvom členom svojej čestnej stráže vzelenožltých uniformách. Vyplazil na nich jazyk, čo považoval za kontrolu ich sebaovládania.

Pred hlavným vchodom ho už očakával vedúci kancelárie prezidenta Kamil Klobúčik, ktorého prezývali Červená Čiapočka pre jeho záľubu nosievať červenú kravatu, slipy aponožky. Prečistil si hlasivky.

„Vitajte, pán prezident,“ zaznelo zbezpečnej vzdialenosti.

Dôležitý muž nepostrehol, od koho zdvojčlenného uvítacieho výboru zazneli tie tri slová, preto odpovedal svojmu hovorcovi Martinovi Trúdovi, ktorý si medzi novinármi vyslúžil prezývku Pľuvač. Pri poskytovaní rozhovorov redaktorom elektronických médií totiž tak vehementne rozprával, až mu zúst vystreľovali kvapôčky slín.

„Aj vy, pán Trúd. Ačo manželka, ešte sa potí stou potvorou... chrípkou... vposteli... hahaha?“ zasmial sa Gašpar Ivanovič na svojom vtipe.

„Ešte dva dni si poleží, ale už je to lepšie. Zdá sa, že lieky zabrali,“ odvetil hovorca vážne akýchol si.

Kamil Klobúčik si iba vzdychol. Nebolo to po prvýkrát, čo ho prezident takto prehliadal, ale ani pri najvyššom sústredení nevedel prísť na to, či tak robí vedome alebo ziného dôvodu. Podržal ozdobnú pozlátenú kľučku od zručného majstra kováča na mohutných vyrezávaných bukových dverách, namorených do hneda adal prednosť prezidentovi. Pľuvač sa vopchal hneď za ním aKlobúčik mu dal riadny buchnát do chrbta. Nemal rád toho nadutého aarogantného panáka, ktorý sa živil tým, že vyslovoval, najmä však obhajoval názory ačiny hlavy štátu.

Spoločne vkročili do honosných prízemných priestorov, vystlaných mäkkým, ale praktickým kobercom, sdvomi ťažkými gobelínmi od orientálnych majstrov na stene po ľavej ruke. Dva krištáľové lustre dodávali dostatok svetla tomuto priestoru, ktorý viedol do reprezentačných priestorov paláca aštvorcovej pracovne prezidenta vjeho pravom krídle. Bolo potrebné prejsť okolo recepčného pultu, za ktorým stála vpozore mladá dievčina vslušivej uniforme, pracovníčka úradu pre ochranu sústavných činiteľov. Na pohľad útle žieňa by si však hravo poradilo aj sdvojmetrovým, dobre stavaným chlapom, ktorý nebol cvičený vbojových umeniach. Vľavom krídle pulzovali tepny životne dôležité pre chod tejto jednej znajdôležitejších inštitúcií vštáte, ktoré spadali pod kanceláriu prezidenta – na čele svedúcim kancelárie, ako osobný úrad, tlačové oddelenie, kancelária hovorcu prezidenta aoddelenie protokolu, ďalej podateľňa, ale aj fajčiareň, ktorá bola zároveň aj návštevnou miestnosťou. Cudzie osoby sa totiž nesmeli pohybovať po paláci ani vsprievode zamestnanca. Samozrejme, svýnimkou návštev hlavy štátu, ale aj tie si musela prísť vyzdvihnúť jej asistentka. Raz do roka všetky priestory sprístupnili pre verejnosť.

Celé prvé poschodie zaberali odbory vnútornej, zahraničnej politiky, legislatívy amilostí, ekonomiky asprávy, aoddelenie styku sverejnosťou. Bolo tam aj tzv. vojenské oddelenie, vktorom mali na starosti ochranku ačestnú stráž prezidenta. No ana najvyššom – druhom poschodí, keďže palác nebol podpivničený, bol umiestnený archív. Tiežhvezdáreň skopulou, ktorú nechal vybudovať ešte jeho predchodca. Keďže bola plne funkčná, vybavená výkonným ďalekohľadom, Gašpar Ivanovič tam za jasných nocí, keď nemohol spávať, atých bolo stále viac, zašiel, pozoroval hviezdy apopúšťal uzdu svojej fantázii.

Vo vstupnej hale boli nastúpení riaditelia odborov, vedúci oddelení, prípadne ich zástupcovia, ktorí vytvorili špalier. Všetci mali na tvárach úsmevy určené na túto príležitosť.

Prezident miloval tieto chvíle. Zakaždým ho napĺňalo radosťou, ako mu vzdávajú úctu, aon sa ksvojim poddaným snažil byť žoviálny. Náhodným výberom potriasol ruku trom, niekedy aj štyrom zamestnancom pri použití formulky „tak ako?“, pričom nikdy nečakal na odpoveď. Dotyční, ktorým sa dostalo takejto cti, to vedeli amysleli si svoje podľa svojho vzťahu kprezidentovi. Keby mal Gašpar Ivanovič schopnosť čítať myšlienky, pri niektorých by zamliaskal od rozkoše, ale našli by sa aj také, za ktoré by ich nositeľom najradšej zaživa vytrhal vnútornosti ztiel. Našťastie zich neosobných rutinných úsmevov sa nedalo nič vyčítať.

Osoba sprivilégiom zostať počas príchodu prezidenta vo svojej kancelárii bola tajomníčka sekretariátu. Martin Trúd otvoril dvere avpustil dnu prezidenta. Kamil Klobúčik sa uklonil. Vzápätí sa zvrtol aodišiel za pracovnými povinnosťami. Pľuvač si počkal, kým sa prezident zvíta sOľgou Piteľovskou. Tá vezme podnos spariacou sa kávou, latte acukorničkou, aspolu odídu do prezidentovej pracovne. Potom sa usadí vkresle apočká, kým si ho šéf zavolá.

„Ďakujem vám, Olinka,“ povedal prezident oficiálne azahľadel sa na jej krásne vyformovaný zadoček, ktorý sa sebavedome pohupoval pri chôdzi. Obrátila hlavu apôvabne sa usmiala. „Potom vás zavolám,“ zaznelo ešte. Muž, ktorý vmladosti patril ktexaskovej generácii aaž vo funkciách si začal zvykať na drahé obleky, košele akravaty, si počkal, kým sa zatvoria dvere anasal vábivú vôňu kávy, ktorú iba asistentka dokázala uvariť podľa jeho gusta.

Toto bola jedna zchvíľ vytrhnutá zprísneho protokolárneho kolotoča, počas ktorej relaxoval tým, že sa snažil nemyslieť na nič, tobôž nie na robotu. Iba vyslať myseľ do nekonečného vesmíru, odkiaľ sa vráti očistená od nepotrebného balastu, páchnuceho bahna anečistôt, ktorými bola zahltená politická scéna.

Za pokus to stálo, no nepodarilo sa. Už dlhší čas jeho pohodu nahlodáva aaj vtejto chvíli začal svoju ofenzívu červ, ktorého sa nijakým spôsobom nedokázal zbaviť, ba niekedy má pocit, že jeho požieraním zvnútra enormne naberá na hmotnosti. Je ním ešte za predchádzajúcej vlády vraj právoplatne zvolený generálny lustrátor Jozef Henten. Tento muž, ktorého čoraz väčšmi nenávidí, mu pokazil aj vianočné sviatky, keď sa nikým nepozvaný vnepravidelných intervaloch vtieral do jeho súkromia. Dokonca vnovoročnej pošte našiel od neho pohľadnicu, vktorej mu želá veľa zdravia, šťastia apohody vnastávajúcom roku 2013.

Toľká drzosť! Chlap, ktorý sa aj vo funkcii lustrátora dopúšťa chýb, napríklad skartuje obľúbené recepty Klaudie Hantákovej, frajerky Dobroslava Šípku, sa mu vo všetkom snaží protirečiť. Vyčíta mu, že ho takmer dva roky nechce vymenovať do funkcie abombarduje Sústavný úd samými hlúposťami. Ako dobre by sa žilo, keby sa do politiky nedostávali takíto idioti, ktorí iba búria pokojné vody aznepríjemňujú život obyvateľstvu, túžiacemu po pokoji pre svoju prácu anapĺňanie životných snov. Ako opakovací somári si jeho rétoriku osvojili aj opozičné parlamentné strany astupňujú svoje útoky voči jeho osobe.

„Do psej matere!“ vykríkol Gašpar Ivanovič, keď sa napil horúcej kávy apopálil si pery.

„Volali ste ma, pán prezident?“ zareagoval hovorca na výkrik, ktorý mu síce nepatril, ani mu nerozumel, ale pre istotu zastal medzi dverami.

„Nie, ale keď už ste tu, poďte ďalej.“ Martin Trúd zaujal svoju vyčkávaciu pózu, teda jemne sa naklonil nad písací stôl so zápisníkom včiernych hnedých doskách slogom prezidentskej kancelárie asperom, aké odovzdávali ako dar významným návštevám. Vždy bol obrátený ľavou stranou kprezidentovi, ako keby nedoslýchal na ľavé ucho, ale sluch mal vporiadku. Nebude predsa svojím postojom riskovať prípadnú otázku prezidenta, prečo sa knemu obracia pravou stranou, ktorú on zo srdca nenávidí, lebo ztej časti pochádzajú všetci jeho politickí protivníci. Vo funkcii hovorcu musí byť predsa maximálne prezieravý apočítať skaždou maličkosťou, ktorá by sa mohla prezidentovi znepáčiť.

„Pán Trúd, poznačte si, že dnes zájdete ku Guccimu, odkiaľ vyzdvihnete dôležitý balíček.“

Hovorca sa perom poškrabal za uchom, čo robieval zakaždým, keď sa dostal do rozpakov.

„A vktorom hoteli býva?“ spýtal opatrne.

„Kto?“

„Pán Gucci, ten svetoznámy...“

„Mal som na mysli značkovú predajňu jeho výrobkov vPoluse.“

„Áno, pravdaže, značkovú predajňu...“

„Môžete ísť,“ veľkodušne prepustil Gašpar Ivanovič svojho hovorcu. Očami prebehol program dňa ležiaci na stole, ktorému nevenoval väčšiu pozornosť. Podrobne ho preberie so svojou asistentkou. Hoci mal kdispozícii monitor domácej izahraničnej tlače, siahol po denníku SME, ktorý bol položený navrchu spolu sPravdou, Hospodárskymi novinami, Novým časom, Týždňom, Plus 1dňom, Reflexom anajnovším vydaním týždenníka Plus 7dní. Iné periodiká ho nezaujímali, len tieto považoval za mienkotvorné avich obsahu vyhľadával iba tie články, ktoré sa týkali jeho osoby. Dnes sa ako cez kopirák vo všetkých venovali špekuláciám ojeho dovolenke vistom štáte pri Jadrane. Rozpor bol totiž vtom, že pred niekoľkými rokmi začiatkom augusta mal byť vjeho obľúbenom poľovníckom revíre azastreliť tam slona. Veď tam ťažko natrafí na krokodíla, nieto na slona. Iba on vedel, že bol doma apodvečer išiel na golf, ale takú maličkosť zabudol povedať hovorcovi, ktorý si vymýšľal hlúposti ojeho pobyte. Aosobne kvôli takej „prkotine“ nehodlal predstúpiť pred verejnosť. So vzrušením, nie nepodobným tomu počas postriežky na vysokú, sa začítal do aktuálnych článkov.

Blbosti, zhrnul všetky poznatky pod jednu strechu. Pritom je to také jednoduché. Bol som tam, kde som bol anebol som tam, kde som nebol. Ak by som aj nebol tam, kde som mal byť abol by som tam, kde som nemal byť, to nie je vôbec dôležité, pretože niekde som určite bol. Avýsostné právo prezidenta je byť tam, kde má byť anie tam, kde akože mal byť podľa médií. Postavil sa aodišiel do veľkej sály, kde voľakedy dávno hrávali divadelné predstavenia apremietali filmy pre deti. Vsúčasnosti slúži aj pre novinárov počas tlačových konferencií. Na deviatu hodinu tu už sedeli zamestnanci prezidentského paláca, ktorí vtej chvíli boli vrobote, alenemali nijaké dôležité pracovné povinnosti. Tieto polhodinky, ktoré zaviedol Gašpar Ivanovič, starší zamestnanci posmešne nazývali PŠM (politické školenie mužstva vsocialistickej armáde), hoci spolitikou nemali nič spoločné. Práve naopak, mali dokázať, že prezident ajeho ľudia sú apolitickí, apreto sa raz do týždňa najvyšší šéf prezidentského paláca postavil na malom javisku, ktoré sa zachovalo zdávnych čias, ačítal ukážky zdomácej beletrie. Aj teraz za potlesku prítomných zaujal miesto za dreveným rečníckym pultom srozsvietenou lampičkou. Uklonil sa, nasadil si okuliare, počkal, kým sa obecenstvo upokojí aspustil zastretým hlasom:

„Milí moji, dnes vám prečítam ukážku zknižky Marianny Grznárovej Maťko aKubko.“

Medzi zamestnancami prezidentskej kancelárie to zašumelo, ba ozval sa aj ojedinelý potlesk. Jeden muž si vložil prsty do úst, že zapíska, ale potom si to rozmyslel.

„Ako Kubko sMaťkom vatru preskakovali... Narúbali anapílili Kubko sMaťkom hromadu dreva anakládli velikánsku vatru.

Slniečko zašlo za kopce, zošerilo sa avalasi kvočali, nadúvali líca adúchali pod polená, kým knebu nezačal stúpať úzky pásik dymu anevyšľahli prvé neposedné plamienky.

Medzitým sa dočista zotmelo anebo bolo od hviezd deravé ani riečica. Polená praskali, ako keď sa pastier zaháňa bičom, plamene šľahali až povyše stromov aiskry vyletovali rovno na nebo amiešali sa shviezdami.

„Hľaďže, Maťko,“ rečie Kubko. „Plamienky!“

Aplamienky vyzerajú navlas ako panáky zvreckoviek, vyviazaných na jeden uzlík. To je tak: pokým strom rastie, nemôže sa hnúť zmiesta, čo ako by ho mravce pod kôrou šteklili. Len čo sa však dostane na oheň, mravčenie sa premení na plamienky atie vystrájajú takú šantu, oakej sa stromu vhore ani nesnívalo.

„Ej, veď vidím! Poďme si aj my zakrepčiť,“ schmatne Maťko valašku atak švihne poriskom, až Kubkovi čečinovú chvojku za širákom pretne vo dvoje.

„Veď nieže tak, Maťko,“ tíši Kubko kamaráta. „Ešte by si nás, nedajbože, dokrvavil. Poďme my radšej vatru preskakovať!“

Gašpar Ivanovič spoza okuliarov zasadených až na končeku nosa občas hodil očkom medzi svoje ovečky azistil, že pozorne počúvajú. Nie ako minule, keď čítal zrománu Manželky od Táni Keleovej-Vasilkovej, ktorý našiel ako darček od manželky pod vianočným stromčekom. Ženy sa do osudov štyroch priateliek zgymnázia pozorne započúvali aviaceré ľutovali, keď sa úryvok skončil. Muži sa ošívali, nudili, pokašliavaním dávali najavo svoju nevôľu, ba podaktorí si išli do fajčiarskeho salónika zapáliť. Niekoľko nezodpovedných jednotlivcov sa na čítanie dokonca vôbec nevrátilo.

„A tak preskakovali acifrovali abolo im na duši veselo. Lenže vohnisku kvočal jeden nespokojný uhlík, ktorému bol Kubko zahasil širákom plamienok. Sedel celý zamračený azlostne čmudil. Akeď sa Kubko znovu zberal ku skoku, uhlík vyfrkol, apráve ta, kde sa vzadu voľná aužšia časť Kubkovho vybíjaného valašského opasku dotýkala súkenných gatí.

„Jujujujujujujujujúj!“ zakrepčil Kubko okolo pahreby, až Maťkovi oči prechádzali. Aj pes vstrachu kvikol akzemi sa pritajil. AKubko len podupkáva, rukami vyhadzuje, chvíľu nepostojí.

„Joj, Kubko, ale je zteba fajný tanečník,“ čuduje sa Maťko.

„Horkýže fajný, keď mi gate horia!“

Anijako nemôže milého Jakuba zastaviť, keby sa len nebol oDunča potkol, avtráve nenatiahol. Tam mu Maťko tlejúce nohavice širákom zahasil.

Oheň šťastlivo zvládli, ale na nohaviciach ostala diera ako dlaň.“

Stalo sa, čo nikto neočakával. Všetci priam viseli prezidentovi na ústach asnapätým očakávaním vnímali plynúci text, počas ktorého sa dvaja malí kamaráti pokúšali dieru na nohaviciach zašiť. Neveľmi sa im to darilo. Viacerí zprítomných si zaspomínali na rozhlasové rozprávky oMaťkovi aKubkovi vnezabudnuteľnom podaní skvelého herca Jozefa Kronera. Našli sa však aj takí, ktorí si živo predstavovali, ako sa sám Gašparko (ako medzi sebou familiárne oslovovali prezidenta) mocuje suhlíkom vnohaviciach.

„Sedia valasi na laviciach. Smutné hlavy vdlaniach. Atak tam sedeli celí strápení ahútali, až vyhútali.

„Darmo je, na to treba babskú ruku,“ vraví Maťko. Nech ťa lesné žienky pozašívajú.

Auž sa aj brali do tmy. Vpredu Kubko snohavicami, vzadu Maťko slampášom. Zavesili nohavice na plot aľahli si spať. Adobre urobili. Lebo ráno boli nohavice onakvejšie, ako keď ich Kubko prvý raz obliekol.

Po diere ani chýru, ato štopkanie bolo také jemné, krásne afarbisté, že škoda bolo vtakých nohaviciach aj sedieť. Tak veru!“

Ozval sa potlesk.

„Ďakujem... ďakujem,“ ukláňal sa Gašpar Ivanovič. Akeď sa nabažil nadšeného publika, zložil si okuliare aodišiel. Sám sa vo svojej mladosti pokúšal písať básne apoviedky. Tie aj ponúkol vydavateľstvu. Šesť mesiacov netrpezlivo čakal na vyjadrenie akeď sa nič nedialo, osobne tam zašiel. Dodnes si spomína na vetu redaktora: „Vaše poviedky sú síce inšpirujúce, ale prvoplánové. Horšie je to so štylistikou, rozhodne aj na nej načim viac popracovať. Ale vsúčasnom stave, žiaľ, vašu zbierku nemôžeme vydať.“

Budúci prezident sa poďakoval aspoéziou iliteratúrou skončil. Vtej chvíli sa pevne rozhodol, že keď bude voľačo znamenať, sredaktorom, ktorý jeho knižku vôbec nečítal, pretože mu odovzdal nie zbierku poviedok, ale básní, poriadne zatočí. Žiaľ, na to už nemal príležitosť, lebo redaktor, inak známy literát oniekoľko rokov zomrel. Redaktorovi kamaráti si ho ešte počas života doberali, že sjeho pečienkou by mohli klince zatĺkať.

Tieto každotýždňové čítačky vGašparovi Ivanovičovi navodzovali pocity, ako keby verejnosti predstavoval úryvky zo svojich vlastných próz. Aopájal sa úspechom. Ktovie... možno vbudúcnosti... či...

Zamestnanci prezidentskej kancelárie sa pomaly trúsili zo zasadačky.

„Ahoj Kubko,“ poklepal Milan Sladký po pleci svojho kolegu apriateľa.

„Ahoj Maťko,“ zasmial sa Ferko Sáhel, pracovník podateľne. Milan Sladký bol expertom voblasti informačných technológií aneexistovalo nič, sčím by si nedokázal poradiť. Dokonca vedel zpočítača vydolovať údaje, ktoré si voľakto, hoci neúmyselne vymazal. Ešte väčší macher bol však vsledovaní apoužívaní rôznych nosičov, od cédečiek, devédéčiek, cez USB kľúče, až po tzv. little golden discs (malé zlaté disky), atak nečudo, že ho prezident občas požičiaval ďalšiemu sústavnému činiteľovi, ktorý mal pod palcom celú vládu.

Spolu spracovníkom ekonomického oddelenia Šándorom Bukvaiom, ktorý bol momentálne mimo prezidentského paláca, tvorili nerozlučnú trojicu aaj po práci si občas zašli na pivo do Lýcejky. Všetci patrili pod odbor ekonomiky asprávy.

„Tak dnes ojedenástej,“ povedal Sáhel sprisahanecky asviacerými kolegami kráčal za svojou každodennou prácou. Sladký prikývol azamieril ku schodišťu.

„Dnes to bolo celkom fajn, čo povieš?“ oslovila ho pani Osmoldesová, ktorá okolo seba rozptyľovala obláčik príjemnej vône aspolu tvorili tandem podateľne.

„Tiež si myslím. Ukázalo sa, že Gašparkovi najviac sedia rozprávky,“ odvetil Sáhel dvojzmyselne, odomkol dvere asvoju kolegyňu galantne pustil do miestnosti spultom po celej dĺžke. Na jeho ľavej strane bola pohyblivá časť, ktorú keď nadvihli, dostali sa ksvojim stolom.

Pani Osmoldesovej by nikto nehádal viac ako štyridsať rokov, hoci ako vedúca podateľne pracuje už cez dvadsať rokov azažila všetkých prezidentov. Ako muž sa jej ani jeden nepáčil. Možno mala svoju latku stanovenú privysoko, keď so zaľúbením hľadela na amerického prezidenta Billa Clintona, sktorým by vo svojej fantázii dokázala vystrájať pekné veci. Nie ako tá hlúpa stážistka zBieleho domu. Už niekoľko rokov bola šťastne rozvedená. Sbývalým manželom sa nemuseli handrkovať odeti, lebo nijaké nemali. Janke zostal dvojizbový byt vširšom centre mesta aViktor si vzal päťročné auto, na ktorom sa doviezol ksvojej novej láske. Unej sa utopil vo vani, keď práve čítal vnovinách článok onádherných projektoch novej vlády, ktoré konečne zabezpečia ľudu plnú zamestnanosť, ústiacu do všeobecného blahobytu. Zaspal ahlava mu odkväcla pod hladinu.

Občas sa nechala zlákať na večeru anoc galantným mužom, aby uspokojila svoje sexuálne potreby. Stačilo sa usmiať na objekt záujmu, prípadne si obliznúť pery ajej ideálne formované telo, zaodeté do šiat, ktoré tak akurátne zvýrazňovali jej ženskosť, speknou tváričkou sdecentným mejkapom abohatými ryšavými vlasmi urobili svoje. Okolegov však nemala záujem, hoci sem-tam sa vyskytol pokus dopracovať sa sladkými rečami ksplynutiu tiel. Čakala na svoju veľkú lásku, ktorá, ako sa nazdávala, určite príde.

Šéfka podateľne mala svoj stôl pod vysokým oknom vstarodávnom drevenom ráme, ktorému sa pri sedení obracala chrbtom. Keď knej pred siedmimi rokmi nastúpil Ferko Sáhel, bývalá šéfka odišla na materskú dovolenku do Francúzska azostala tam. Navždy opustila svoj stôl, stojaci bokom pri pulte, odkiaľ nemala potrebný výhľad na kanceláriu, ktorej dominantou bola skriňa spriečinkami, pre bežných zamestnancov označenými písmenami abecedy. Prezident avedúci pracovníci mali svoje priečinky pre došlú poštu na svoje mená. Vedľa nej stála starobylá kovová skriňa na patentný kľúč, honosne nazývaná aj trezor, do ktorej sa ukladali cenné zásielky, peniaze, ale aj staré budíky, ktoré šéfka začala zbierať vo chvíli, keď raz šéfovi právneho oddelenia omylom nedoručila včas očakávanú zásielku aon jej za to priniesol prvý exemplár starého budíka na kľúčik strkotavým zvoncom. Od tejto skrine existovali iba dva kľúče. Jeden mala vedúca podateľne adruhý bol ušéfa hospodárskej správy Borisa Kancelova.

Ostatné zariadenie okrem spomínaného trezoru nemalo nijakú historickú hodnotu, lebo pani Osmoldesová, keď ju menovali do funkcie vedúcej podateľne, nechala vymeniť všetok nábytok. Kancelárii dominovala aj veľká kopírka. Šéfka sama mala rada poriadok akjeho udržiavaniu nútila aj kolegu tým, že od neho striktne vyžadovala, aby každú vec po použití uložil na jej miesto. Sáhelovi bolo jedno, čo kde leží apoznámky typu „Ferko, čo robí tá kanvička na podobločnici“ alebo „Tá šálka od kávy sa umyje sama azalezie do regálu?“ dokázali tohto starého mládenca vytočiť.

Kým šéfke záležalo na prostredí, vakom pracuje, mužskej časti osadenstva bolo všetko absolútne jedno. Preňho mohol vráme na stene visieť namiesto Gašpara Ivanoviča hoci prezident Rwandy. Neprezúval sa ako jeho šéfka, ktorá obľubovala mäkké papučky sbrmbolcom, ale celý deň vydržal včiernych topánkach so šnúrkami, ktoré zaväzoval na dvakrát. Udržiaval ich včistote. Namiesto obľúbených texasiek musel do práce chodievať vobleku. Prezident na tom netrval, ale bol to výmysel nejakého snaživca. Kravatu nenosieval, kvôli pocitu, že ho zadusí, aj keď ju mal celkom voľne obtočenú okolo krku. Hoci meral iba stosedemdesiat centimetrov, podlhovastá tvár súčesom na ježka akoby ho celého predlžovala. Na rozdiel od jeho dvoch obľúbených kolegov, nerysovalo sa mu pivné bruško, možno aj preto, že nikdy na spoločnom posedení nevypil viac ako dve pivá. Hoci jeho belasé oči, skryté pod okuliarmi vtenkom ráme amierne skobovitý nos nad hustými fúzami priťahovali ženy, vo svojej tridsiatke bol stále slobodný.

Vpodateľni mali presne rozdelené úlohy. Janka Osmoldesová mala ako šéfka na starosti evidenciu došlých listových zásielok, balíčkov idennej tlače, ktoré ukladala do priehradiek. Tie, určené na odoslanie, zapisovala do veľkej modrej knihy. Zvlastnej vôle si robila štatistiku odchádzajúcej pošty zoddelení iod jednotlivcov, hoci ju vpraxi nikdy nevyužije, ale mala prehľad otom, kto najviac míňa peniaze na poštovné. Vlani vnajväčšej miere podporil poštu prezident, po ňom právne oddelenie anajmenej upratovačka Hlásikovájedným listom. Počas stránkových hodín za pultom obsluhovala ľudí zjednotlivých oddelení, ktorí prišli využiť služby podateľne.

Ferko Sáhel toho veľa na stoličke nenasedel. Každý deň chodieval na poštový úrad so zásielkami azP. O. Box-u vyzdvihoval poštu, prípadne pri vymedzenom okienku preberal doporučené zásielky, na ktoré mal splnomocnenie vpodobe žltej kartičky na svoje meno. Pravidelne čakával vrade pred niektorou zuniverzálnych priehradiek, aby sa zbavil desiatok listov sdomácimi izahraničnými adresami. Vurčitom období ho priateľsky naklonení kolegovia prosili, aby zaplatil ich súkromné šeky, samozrejme, že mu na ne dali peniaze. Keď ich bolo viac, teda tých priateľov, musel použiť kalkulačku, aby vedel koľko im vydať. Samozrejme, že na to doplácal, lebo vcene nebol zahrnutý poštový poplatok. Ale čo už človek neurobí pre priateľov, ktorí sa mu za to odplácali naturáliami vpodobe sladkostí ainých článkov potravinového reťazca alebo malými protislužbami. Tiež božtekmi od nežnejšej polovičky ľudstva.

Pracovník podateľne zabezpečoval všetky kancelárske potreby. Každé ráno poroznášal dennú tlač. Občasobsluhoval kopírku podľa požiadaviek zamestnancov. Niekedy vytlačil obežníky, ktoré osobne poroznášal po všetkých kanceláriách. Sám sa čudoval, že vdobe e-mailov tento pozostatok starších čias ešte nezrušili, ale pripisoval to nechuti prezidenta pracovať spočítačom, čím sa ani netajil. To, že nemusel sedieť na zadku, mu vyhovovalo, amimo kancelárie sa mohol zdržiavať aj zosobných dôvodov, keď to bolo potrebné.

Momentálne sedel za stolom atešil sa na stretnutie so Šándorom aMilanom, sktorými vždy vutorok apiatok ojedenástej hrávali šnapsa. Minule dostal pumla abol pevne rozhodnutý, že dnes im ho vráti.

„Ferko, vidím, že si na roztrhanie, ale ozvala sa mi Betka, že ochvíľu prinesie niekoľko doporučených zásielok, ktoré by mali ihneď odísť na poštu,“ ozvala sa pani Osmoldesová.

„Vari majú doporučené zásielky nohy? Už vidím obálky skubalovskými nožičkami, ako samé cupitajú po meste... Pani Heráková vždy musí byť čosi extra. Dobre vie, že na poštu chodievam popoludní,“ odvetil Sáhel znechutene, lebo si uvedomil, že tým ohrozila partičku šnapsu.

„Pôjdeš ahotovo!“ zvolala autoritatívne. „Nepotrebujem, aby som od jej šéfa počúvala, že vpodateľni si neplníme svoje povinnosti. Napokon, na poštu to nemáš ďaleko,“ dodala už zmierlivejšie.

„Ale...,“ nech sa Ferko chystal povedať hocičo, už sa ktomu nedostal, lebo zazvonil linkový telefón. Počúvam,“ povedal do slúchadla.

„Pán Sáhel, okamžite choďte do Polusu ku Guccimu. Tam bude pripravený balíček pre prezidenta.“

„Dobre,“ povedal avduchu vyslovil štipľavú nadávku na hovorcu Pľuvača, ktorý sa nikdy nepredstavil, ale poznal ho podľa charakteristickej dikcie azafarbenia hlasu. Položil slúchadlo anarazil na spýtavý pohľad svojej šéfky.

„To bol Martin Trúd. Vraj mám ísť okamžite do Polusu vyzdvihnúť dajaký balíček pre prezidenta.“

„Vidíš, niekedy sa veci vyriešia samé od seba,“ skonštatovala pani Osmoldesová azahľadela sa na stránku najnovšieho vydania časopisu pre ženy.

„Asi budem musieť ísť autom,“ povedal Sáhel sneblahou predtuchou.

„A prečo?“

„Minule, keď som bol pre prezidentov balíček, vykľul sa ztoho balíčisko meter krát osemdesiat centimetrov, ktorý som mu musel odviezť rovno domov.“

„Dobre. Ale zbytočne sa neflákaj po meste,“ neodpustila si šéfka.

„Kontra,“ vypustil popod fúzy.

„Prosím?“

„Nič. Kde len trčí tá Betka Heráková?“

Ako prvý prišiel do hvezdárne Šándor Bukvai. Nestačil sa ani posadiť za kartový stolík, keď sa do miestnosti vkradol Milan Sladký. Traja kartári si potrpeli na presnosť, aby vpokoji stihli aspoň jednu kompletnú hru šnapsa. Milan si prisadol. Ako kúzelníkovi samu vruke objavila sada tridsiatich dvoch kariet, ktoré začal miešať. Potom balíček položil, vybral zvrecka saka pero apapier sich menami akolónkami na zapisovanie počtu bodov.

Pripravení do akcie si obzerali strohé zariadenie hvezdárne, vktorej dominoval viac ako dvojmetrový ďalekohľad vrúre, ktorou by sa mohol preplaziť aj pytón, ktorý zhltol psa. Kopula by si zaslúžila nový náter. Šándor Bukvai si predstavil, ako zamieri túto optiku na penzión vAlpách, vzdialený desiatky kilometrov. Vidí až za otvorené okno, kde dobre stavaná Tiroláčka jódluje, podupkáva si do tanca, pričom sa jej rajcovne natriasajú nádherné nahé prsia.

Šándor mal rád ženy, ale iba vo svojich bujných predstavách, lebo až do rozvodu bol verný svojej Kataríne. Na rozdiel od Milana, ktorý bol majstrom vlichôtkach. To bolo totiž jediné, čo si mohol dovoliť, lebo bol ženatý, otec štvorročnej Martinky aosemročného Imricha. Keby nemal svoje zásady, mohol by dosiahnuť aj viac, lebo ženám sa páčil. Mal husté tmavé vlasy. Hoci bol vysoký, rysovalo sa mu pivné bruško, ktoré sa vprítomnosti žien pokúšal vtiahnuť až kdesi ku chrbtici. Tvár mal súmernú. Uši mu odstávali, nie veľmi, ale spolužiakom na prvom stupni základnej školy to stačilo, aby mu vymysleli prezývku Ušiak. Naopak, ženy, nevedno prečo, jeho jemne odstávajúce uši považovali za sexi.

Tiroláčka sa nahla cez okno apráve vtedy zazvonil mobil. Vtej chvíli zmizla zo Šándorovho vnútorného kina. Milan telefón vybral zbočného vrecka saka ana displeji zbadal meno Ferko. Dotkol sa tlačidla so zeleným symbolom apovedal: „Kde toľko trčíš? Už sme mohli mať odohrané dve partie.“

„Dnes neprídem. Bol som na pošte aešte idem do Polusu. Navyše sa autá vcentre pohybujú ako ospalé slimáky,“ ospravedlnil sa priateľ. Aj tónom hlasu dal najavo, že mu to je ľúto.

„Čo už,“ odvetil Sladký azrušil hovor. „Ferko nepríde,“ povedal.

„Tak si zahráme sedmu alebo boj,“ snažil sa Šándor zachrániť situáciu.

„Šnaps je šnaps, ten nič nenahradí,“ odvetil Milan apoložil karty pred seba.

„Ale ja sa ešte nemôžem vrátiť do kancelárie. Môjmu anjelikovi som povedal, že si musím vsklade vymeniť popruhy na nožnej protéze,“ posťažoval si ekonóm.

„Ale veď ty žiadnu protézu nemáš...“

„To nevadí. Vanda verí všetkému. Ona je tak ponorená do abstraktného sveta čísel, že ten racionálny má vpaži. Minule došla do roboty snatáčkami na hlave. Ešte šťastie, že nešla autobusom, ako to občas robieva.“

„Ešte to tak, aby som ti hnátu polámal!“ zahniezdil sa anechtiac kopol do drevenej nohy malého stolíka. „Radšej mi povedz, čo si myslíš oprezidentovi.“

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

1