Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

Zlatyfond.sme.sk

Ekvádorský zápisník

Milan Rastislav Štefánik

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Karol Šefranko, Slavomír Kancian, Daniel Winter, Katarína Tínesová, Michal Belička, Ivana Černecká, Zuzana Babjaková, Ida Paulovičová, Lucia Muráriková

ISBN 978-80-89278-63-3

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Milan Rastislav Štefánik. Ekvádorský zápisník. Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov. Bratislava 2005. 166 s. Jozef Husár napísal doslov. Ingrid Skalická, zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Milan Rastislav Štefánik: Ekvádorský zápisník (z roku 1913)

(podľa vydania z roku 1928)

Edičná poznámka

Autor predslovu upozorňuje na svojráznosť Štefánikovho písania, v texte však slová v zásade zapisujeme správne podľa jazykovej normy, aby nerušili plynulé čítanie — opravili sme pádové koncovky (nie sú v domácom dialekte), napr. po trotoiru › -ri, s čerstvýma › -mi atď., v pôvodnej citovanej korešpondencii je jazyk zachovaný. Sprievodný text autora predslovu je zredigovaný (opravený aj názov Anglicko, Francúzsko, u Štefánika ostáva Anglia, Francia). Aby sme zachovali autentickosť zápisov, v Ekvádorskom zápisníku sú ponechané Štefánikove výrazy, do určitej miery i bohemizmy, dialektizmy a archaické výrazy, ktoré boli súčasťou jeho slovníka (iziebka, zaväzadlá, omlúvať sa, oprátka, chovať sa, pozde, rozmluva, predovším, devečka, prádlo, knihovňa atď.), keďže študoval v Prahe a viedol korešpondenciu s českými priateľmi. Pokiaľ sa v Štefánikovej slovnej zásobe nachádzali oba ekvivalenty (slov. i český, napr. dopis aj list), siahli sme po slove slovenskom. V jeho slovnej zásobe sa udomácnili aj francúzske výrazy, pretože francúzsky jazyk bol Štefánikovi blízky a v rozhovoroch a rokovaniach bol odkázaný na francúzštinu (preklad menej známych francúzskych výrazov ponúkame vo vysvetlivkách).

Francúzske a iné cudzojazyčné texty sme zo Štefánikových zápiskov prepisovali verne. Dodržiavali sme i jeho písanie ženských priezvisk.

Zmeny sme urobili v súlade so Štefánikovým štýlom a s platnými pravidlami slovenského pravopisu.

(Redakcia)

Úvod [1]

Predkladám našej verejnosti dosiaľ neznámy a iste veľmi cenný dokument vzácneho ducha nášho nebohého národného bohatiera dr. Milana Rastislava Štefánika, spolutvorcu našej štátnej samostatnosti po Masarykovom a Benešovom boku, prvého ministra vojenstva, učenca svetového mena, človeka vznešených zásad a ideálov.

Dovoľujem si nazvať tento cenný a obsažný dokument prostým spojením Ekvádorský zápisník, hoci obsahuje poznámky aj z iných miest, zväčša sú to však poznámky v súvislosti s pobytom v Ekvádore.

Zápisník je obyčajný malý poznámkový notes formátu 143 mm × 103 mm, v bezchybne zachovaných čiernych mäkkých plátenných doskách s jednoduchou hnedou predsádkou. Celkove obsahuje 116 strán štvorčekového papiera dobrej kvality. Poznámkový papier je v troch zošitoch, prvý obsahuje 40 strán, druhý 36 strán a tretí opäť 40 strán. Z druhého zošita boli pravdepodobne vytrhnuté dva listy, t. j. štyri stránky. Do Zápisníka bol vložený malý pijavý papier červenej farby.

Na prvej strane predsádky je v úhľadnej úprave označená firma:

Correá & Ra Pozo

Arhogos Para Escriptorio

Livros commerciaes

*

Papelaria e Typographia

Telephone 953

Endereco telegraphico „Qzo Par“

210, Rua do Quro, 214 — Lisboa

Okrem lisabonskej firmy je uvedená aj obchodná značka výrobku 5-60-R a obchodná značka predajnej ceny tl/uz —.

Zápisník si Štefánik kúpil pravdepodobne v Lisabone počas zastávky na ceste cez Dakar v africkom Senegale do Ria de Janeiro, ktorú ako šéf francúzskej vedeckej výpravy uskutočnil v lete 1912. Cieľom cesty bolo pozorovanie zatmenia slnka v Brazílii.

Štefánikove zápisky sú zaujímavé nielen po stránke formálnej, ale najmä vecnej, svojím bohatým obsahom.

Uvediem niekoľko poznámok k formálnej stránke zápisníka.

Nepatrná časť poznámok je písaná ceruzou, ostatné poznámky sú písané perom.

Na prvých stránkach sú značne zastúpené francúzske výrazy, nepatrne je použitá angličtina (uvedený je nadpis akéhosi vedeckého diela, ktoré pravdepodobne vypracovala vedecká výprava Kolumbijskej univerzity na Galapágoch, ďalej niekoľko poznámok a názvov označujúcich plavbu, prípadne názvy plavebných spoločností). Anglických výrazov je teda v Zápisníku poskromne, viac je výrazov francúzskych, najmä v období od 30. augusta 1913 do 26. septembra 1913, zaznamenaných na prvých stranách (17 — 21). Vysvetľujem si to tým, že Štefánik bol v rozhovoroch a rokovaniach stále odkázaný na francúzštinu, tento fakt sa preniesol aj do poznámok. Keď bol znova sám a žil pre seba a svoju dôvernosť, cítil a myslel rodným duchom slovenským, preto aj zápisky písal po slovensky. Francúzštinu Štefánik používal bežne v súvislosti s textom v slovenskom jazyku, v ktorom poznámky zapisuje.

Slovenské poznámky si iste viedol aj z iných vážnych dôvodov, aby ich obsah nebol tak ľahko prístupný cudziemu okoliu. A poznámky mali veľmi dôležitú dokumentárnu hodnotu pre jeho neskorší referát v Paríži.

V poznámkach sú použité aj dve latinské príslovia, jedno je zaznamenané 17. novembra 1913, druhé 26. decembra 1913.

Štefánikova slovenčina nesie badateľné stopy rodného kraja, rodných Košarísk. Poznávame z nej vôňu osobitej rečovej svojráznosti. Štefánikov pravopis má niekoľko zvláštností, často neoznačuje infinitívne (neurčitkové) tvary mäkčeňom: poznat, prenajat, trvat, smet, chcet, napísat, hovorit, dávat, podujat, pracovat atď., nepoužíva mäkčeň ani pri mnohých podstatných menách rodu ženského: čast, nemravnost, žiadost, hrdost, spoločnost, prepastou, rychlostou, alebo v iných výrazoch, štastny, nadra, dalej, den, penazí, vítazí a podobne. V uvedených tvaroch možno badať tvrdú výslovnosť rodného Štefánikovho kraja, podobne aj v ďalších výrazoch penazí, vítazí, vyrídí, vyrídil, pamatný, retazi, snah, zbranami, ako aj tvar s Esmeraldu,[2] vyjadrujúci 7. pád jednotného čísla dostatočne dokumentujú Milanov vzťah k domácemu dialektu. Zložitejším problémom bolo používanie i a y niektoré chybné tvary si Štefánik opravil sám, v iných bol nedôsledný. Nie je hádam účelom vydania Zápiskov rozoberať len pravopisnú stránku, pokladám ju za druhoradú, lebo viac si cením hodnoty ich obsahu. Preto tiež pravopisné nedôslednosti sú opravené.

Štefánikova slovenčina obsahuje aj veľa českých výrazov, na ktoré si privykol počas štúdií v Prahe aj častou živou korešpondenciou s českými priateľmi. Uvádzam iba niektoré výrazy: obtíže, prokouknul, sklep, blechy, poledne atď.

Niektoré výrazy si Štefánik tvoril sám z francúzskych, prípadne latinských slov. Pre laika by boli niektoré výrazy nejasné bez vysvetliviek, tie sú uvedené na konci diela.

Načrtol som charakteristiku ohľadne jazykovej stránky, treba však ešte niečo veľmi dôležité poznamenať k Štefánikovmu písmu. Poznámky nesú stopy náhlivosti aj pokoja, zdravia aj ťažkých kríz. Niekde sa prejavuje jeho známe, typické, vyrovnané písmo silných ťahov, na mnohých stránkach badať ozaj len najväčší chvat a rozrušenosť, ktoré na niektorých miestach dodávajú písmu nečitateľnosť a nejasnosť. Štefánikov rukopis možno vcelku prečítať bez problémov, až na niekoľko záhadných výrazov, ale tie sú jedinečné. Nepodarilo sa mi vôbec rozlúštiť asi desať výrazov, no zmyslu a podstate celku to vôbec neuškodí.

Štefánikove šifrované telegramy, pochopiteľne, uvádzam bez pokusu o výklad, prípadne rozbor. Kde je text telegramov vo francúzštine, ten je náležite preložený. Táto poznámka síce patrí do ďalšieho výkladu, ale uvádzam ju teraz, aby bolo jasné, že šifrované telegramy nerátam do počtu nerozlúštených výrazov Štefánikovho rukopisu.

*

Obsahu Zápisníka treba venovať takisto niekoľko poznámok. Popri informatívnych poznámkach o hoteloch sú bohaté a ozaj bystré charakteristické obrázky z pozorovania krajín, miest, ľudí, kultúry (dojmy sú pôsobivé a cenné), ďalej vedecké pozorovania na mori z oblasti astronómie aj fyzikálneho zemepisu meteorológie. Bohato je zaznamenaná stránka spoločenského styku s priateľmi a známymi, oficiálnymi osobnosťami aj dámskou spoločnosťou, pozorovanie života a kultúry v Ekvádore. Presne opísal postup pri organizovaní vedeckej práce v spolupráci s riaditeľom hvezdárne Tufiňom, Ing. Cruzom, Alvarezom, ministrom výučby Intriagom a jeho tajomníkom Morenom. Fotograficky verne je zachytený celý postup diplomatického rokovania s oficiálnymi osobnosťami Ekvádora: prezidentom Plazom, ministrami Intriagom, Dillonom, Peňaherrerom, riaditeľom pošty Destrougeom, policajným prefektom atď. v spolupráci s dr. Reinbourgom a francúzskym ministrom (vyslancom) Francastelom.

K uvedeným bohatým podrobným poznámkam treba zaradiť aj Štefánikove charakteristické intímne poznámky, jeho úprimný vzťah k rodine, otcovej pamiatke, mamulienke, sestre Olinečke, bratom aj druhým sestrám, rodnému kraju, Slovensku, ľudstvu, dobrým priateľom v Paríži, najmä slečne Janssenovej, k dr. Dušanovi Makovickému[3] v Rusku atď.

Štefánik nikdy nezabúdal, že je synom porobenej slovenskej krajiny. Aj v ďalekej cudzine bol verný Slovensku, myslel naň a chcel mu byť užitočnejší v cudzích službách. A nesklamal sa!

Nezabúdal ani sám na seba, jemnými črtami zaznamenal vlastné duševné rozpoloženie, bôle aj strasti, je to ozaj spoveď ušľachtilej duše.

Podľa stručného výpočtu obsahu Zápisníka možno oprávnene hovoriť o jeho bohatstve a hodnote. Máme síce od Štefánika pekne vykreslený jeho prvý výstup a pobyt na Mont Blancu, ale tieto zápisky prinášajú vôňu tropickej bujnej vegetácie z krajov večnej rovnodennosti, o ktorých sme dosiaľ v našej spisbe mali veľmi málo pôvodného materiálu. Preto plným právom môžeme nazvať jeho Zápisník aj vzácnym a hodnotným obohatením našej pôvodnej literárnej tvorby z cestovateľskej oblasti. Som presvedčený, že keby Štefánik dnes žil, Zápisník by dôkladne využil na mnohé účely, nielen vedecké, ale aj umelecké. Podnetov, postrehov, charakteristických čŕt, obrázkov a materiálu poskytuje veľké bohatstvo.

Preto dnes s výrazom piety s láskavým dovolením našej milovanej babulienky, Milankovej mamičky, uverejňujem jeho Zápisník, aby naša verejnosť mala možnosť oboznámiť sa s jeho životným dielom a úlohami, ktorými bol poverený takmer v predvečer prvej svetovej vojny v Ekvádore.

*

Zaznamenané obdobie je iba pomerne malý diel zo Štefánikovho života, ale predsa platne a hodnotne prispieva k poznaniu jeho osobnosti a práce.

Ako som už poznamenal, Štefánik si zápisník kúpil v Lisabone pred cestou do Brazílie, ktorú uskutočnil v druhej polovici augusta 1912. A niečo z tejto cesty aj zapísal, a to prvé tri septembrové dni. Sú to stručné poznámky, týkajú sa pobytu v senegalskom Dakare, v západnej Afrike

Odtiaľ pokračoval v ceste ďalej — do Ria de Janeiro, kde ho slávnostne privítali vládni činitelia. Keďže z týchto čias máme v Zápisníku iba stručné poznámky, objasní nám viac rodinná korešpondencia, lístok zaslaný pred odchodom do Brazílie z Lisabonu rodičom 27. augusta 1912 do Košarísk a švagrovi Eugenovi Hajtšovi, učiteľovi do Spišských Vlách:

Mr.[4] Ma Štefánik

Košariská, p. Berezó, Nyitra v. Hongrie

Lisabon 27. VIII. 1912

Drahí rodičovia, štastlivo sme sa dostali do Lisabonu, odpoludňa ideme ďalej, o týždeň budeme v Senegalsku — v Dakaru. Súčasne Vám posielam list — Váš milujúci Vás syn Milan.

Všetkých našich bozkávam — [5]

(Pohľadnica má značku a nadpis No 87. M. T. Lisboa — Vista da Graça.)

Spomínaný list bol pravdepodobne zničený počas vojny, keď Štefánikova mamička bývala v Palánke u syna Igora, tam často pocítila veľký záujem zo strany maďarskej žandarmérie. Preto aj Milanova korešpondencia bola čiastočne zničená. Škoda, veľká škoda cenných dokladov! Nebolo však pomoci!

Lístok odoslaný švagrovi Eugenovi, ktorý mal za manželku jeho sestru Oľgu, nesie stopy bôľov a starostí.

Eugen Hajtš

Szepes Olaszi Hongrie

Lisboa (Lisabon) (bez dátumu)

Drahý Eugenko, milovaná Olinka a detičky, tak som utrápený, ubolený! Vyrozprávam Vám to na jaseň (koncom novembra), až sa navrátim. Teraz cestujem do Brazílie, kde budem pozorovať zátmenie slnka. Menovaný som šefom tejto vedeckej výpravy. Napíšte mi „Štefánik, Observatorio Rio de Janeiro, Brazil.“

Rád bych Vás videl a Vás vyobjímal Váš milujúci Vás Milan.

(W. 7 M. F. Lisboa — Vista da Graça)

Ako vidieť, Štefánik podnikal cestu do Brazílie za veľmi ťažkých okolností, najmä po stránke zdravotnej. Aj vnútorného pokoja mal málo, preto túžil po oddychu. Dôvernejší bol k sestričke, rodičom nechcel iste spôsobiť zbytočné starosti.

Cestu cez Dakar a Atlantický oceán expedícia šťastne zvládla. Lístok zaslaný rodičom v deň pristátia v Riu de Janeiro 10. septembra 1912 oznamoval:

Mr et Mme Pavel Štefánik

Košariská, p. Berezó, Nyitra v. Hongrie, Europe

Rio de Janeiro 10. IX. 1912

Drahí rodičovia, práve sme zastali v krásnom prístavu Rio de Janeiro. Mám veľkú prácu a starosť s mojimi bedňami, ktoré vážia mnoho tisíc kg. Vítajú ma tu officiálne. Odpíšem Vám ešte dnes. Bozkáva Vás Váš syn Milan.

(Sľúbený list sa takisto nezachoval.)

(Na pohľadnici je zobrazený prístav Rio de Janeiro, pohľad z pevniny cez utešenú partiu výstavnej štvrti pod homolovitými kopcami na drobné ostrovy pred prístavom Rio de Janeiro, Vista tirado do cume do Corcorado.)

Máme tak aspoň stručne zdokumentované, ako sa Štefánik dostal do prístavu. Tento milý lístok svedčí o mnohom, ale z rodinnej korešpondencie sa nezachovali podrobnejšie správy o jeho ďalších osudoch, práci, vedeckom pozorovaní atď., k dispozícii je iba stručný lístok adresovaný švagrovi Eugenovi Hajtšovi. Je bez dátumu, ale hovorí jasne:

Moji drahí, vraciam sa do Európy, naskore Vás navštívim. Som dosť zdravý. Bozkám Vás, vrúcne Váš Milan.

(6 Avenie du Central — Rio de Janeiro)

Ďalšie správy z rodinnej korešpondencie z tohto obdobia chýbajú.

Milan v decembri 1912 trávil čas skutočne doma, boli to jeho posledné šťastné Vianoce. Vtedy ešte žil jeho milovaný apenko. V apríli 1913 zomrel a s ním odišlo mnoho. Návšteva chorého otca a účasť na jeho pohrebe boli Štefánikove posledné návštevy v rodných Košariskách a rodiny vôbec. Odobral sa od všetkých — naveky.

*

Podľa uvedeného je z roku 1912 zaznamenaná iba nepatrná časť jeho ciest. Bohatšie a pravidelnejšie sú záznamy z roku 1913. Začínajú sa 30. augustom — vyplávaním z Le Havru a končia sa až 1. januára 1914. Nie sú však zapísané všetky dni, niekedy vypadol deň-dva, prípadne aj viac. Po 30. auguste je zaznamenaný až 5. september, vynechané sú dni 6. — 10. september, ďalej 12., 20., 21., 22. september a od 27. septembra do 16. októbra 1913. Od 17. októbra sú vynechané dni až do konca mesiaca. A z novembra sú zaznamenané 1., 5., 8., 13., 15., 16., 17., ostatné dni sú vynechané až do 25. novembra.

Od 26. novembra zápisky pokračujú pravidelne a nie je už vynechaný ani jediný deň. Zaznamenané sú postupne všetky dátumy, niekedy je pripísaný aj konkrétny deň v týždni (pondelok, utorok atď.) Niektorý deň si Štefánik zaznamenal stručne, inokedy veľmi podrobne, záviselo to od bohatstva dojmov, práce, pozorovaní, rokovaní, a najmä od jeho zdravotného stavu. Dni od 26. novembra sú zaznamenané starostlivo a podrobne v hodinách aj v minútach. Bolo to iste potrebné v záujme dôležitosti Štefánikovho poslania v Ekvádore.

Kraje, ktoré v roku 1913 Štefánik prešiel, cesty, ktoré absolvoval, sú ozaj jedinečné. Iba na ilustráciu:

30. augusta. Le Havre (Francúzsko) — New York (USA) — Buffalo, odtiaľ navštívil Niagarské vodopády, Chicago, Los Angeles v Kalifornii, San Francisco, Tahiti[6] (Papeete),[7] odtiaľ sa 17. októbra vybral do San Francisca, ďalej cez New Orleans do Colonu, Panamy (Balboa),[8] Buenaventury (v Kolumbii), Guayaquilu a Quita (v Ekvádore). Začiatkom januára 1914 sa cez Guayaquil a Colon vrátil späť do Európy, aby sa vraj o 3-4 mesiace znova vrátil do Ekvádora. K tomu však nedošlo, lebo na jar 1914 veľmi vážne ochorel a podrobil sa nebezpečnej operácii v Angerse. Odtiaľ sú aj posledné správy z jeho rodinnej predvojnovej korešpondencie.

Stručné záznamy objasňujú a doplňujú dva zachované lístky v rodinnej korešpondencii, zaslané švagrovi E. Hajtšovi:

Los Angelos 14. IX. 1913

Mr Mme E. Hajtš

Szepes Olaszi Hongrie, E.

Moji drahí, už som v Kalifornii a o dva dni odplávam do Tahiti. Píšte mi po obdržaní tejto karôtky „Palace Hôtel, San Francisco, Call“, kam sa navrátim počiatkom novembra. Potom pôjdem do Mexika, Panamy, Ekvádoru… opäť budem v Európe vo februári. —

Vrúcne Vás i detičky bozkáva Váš milujúci Vás Milan.

(Obrázok: San Gabriel Mission, near Los Angelos, Cal.)

Druhý lístok zasiela svojim drahým z Panamského prieplavu. Písal ho pravdepodobne v Balboi, lebo to by korešpondovalo s obsahom zápiskov.

Mr Mme Hajtš

Spišské Vlachy (!) Hongrie — Europe

Moji drahí, prešiel som Panamskou úžinou a sadám na loď, ktorá ma preplaví do Guayaquilu. Je to nová vedecká cesta, ktorú konám. Avšak nemám zdravia. No dúfam, že to prekonám. Vrúcne Vás bozkávam i detičky a som Váš Milan.

Píšte: Quito, République Equador (aux bons soins du Monsieur le Minister de France), Amerique du Sud.

(Pohľadnica: Looking into Gatum Lake from lock Gates)

Keď sa pozorne pozrieme na mapu Ameriky a priľahlej Oceánie,[9] Štefánikove výkony obdivujeme ako ozaj jedinečné! Muž s podlomeným zdravím sa takmer stále pohybuje na mori, strieda oblasti večnej tropickej páľavy s krajom miernym, Európu za Ameriku a Oceániu, roviny a moria s vysokými polohami — Quito (2850 m) atď. Ohromné duševné a fyzické vyčerpávanie však nezdoláva slabú konštrukciu jeho tela. Vzdorovala všetkému a prekonala aj veľmi vážne krízy… Obdivuhodný muž oceľových nervov, pevnej vôle a vznešených zásad bol vždy víťazom. Akoby vlastná životná úloha — a obeť najvyššia — čakala na splnenie… na pôde milovanej — oslobodenej…

Zo všetkých oblastí, ktoré Štefánik navštívil, najpodrobnejšie opísal Panamský prieplav a priľahlé mestá Colon a Panamu, ďalej hlavné mesto Ekvádora Quito.

Panamský prieplav Štefánika, naturalizovaného Francúza, zaujímal aj ako učenca. Veď tam bola tiež stopa usilovnosti francúzskych podnikateľov aj projektantov, veda aj finančná sila francúzskeho kapitálu tam zanechala nielen tragické, ale aj čestné dedičstvo… Štefánik navštívil „Canal“ vtedy, keď práce spojené s dokončením boli takmer skončené. Únia vtedy slávila veľké víťazstvo nad hmotou a neprekonateľnými prekážkami. 10. októbra 1913 počas veľkých ceremoniálnych slávností prezident Wilson elektrickou iskrou zapálil podkop pri Gamboi[10] — poslednú prekážku v ceste… A 17. novembra, keď sa Štefánik ocitol opäť na šírom Tichom oceáne, prešla dômyselne vybudovaným prieplavom prvá loď — francúzska, pozostatok prvých prác francúzskej spoločnosti Companie Universelle du Canal Interoceánique de Panama.

Štefánikove poznámky z týchto miest sú ozaj zaujímavé a bystrého úsudku. Netreba upozorňovať na Štefánikovu lásku k Únii, ľahko ju pochopíme z jeho vlastných slov. Svetová vojna však opravila jeho pôvodný názor.

*

Najbohatšou časťou zápiskov je Štefánikov pobyt v Quite, hlavnom meste Ekvádora, kde pracoval na veľmi dôležitom vedeckom aj diplomatickom poslaní. Časovo je najobsiahlejší a najpodrobnejší, materiálom najbohatší a podaním najpresnejší.

17. novembra v pondelok na šírom Tichom oceáne Štefánik začína poznámky o tejto ceste. Retrospektívne sa myšlienkami vracia do minulých dní, spomína na cestu z Tahiti do San Francisca, New Orleansu, Colonu a Panamy a veľmi výstižne, hoci letmo, zachytáva výlet do Culebry, uvažuje o prieplave, o jeho budúcnosti, všíma si život nielen v Colone, ale aj v Paname. Sú to spolu štyri dni — od 13. do 16. novembra. Potom opäť pokračoval v ceste loďou Chili do Guayaquilu.

Z tejto cesty je zaznamenaný iba jeden deň. Pre Štefánika azda nebola nijako pôvabná, preto sa venoval zachyteniu a opisu bohatstva dojmov z dní minulých. Vzdušná línia Panama — Guayaquil je asi 1250 km. Chili sa na ceste zastavila aj v prístave Buenaventure (Kolumbia), kde sa pravdepodobne tiež nejaký čas zdržala a pokračovala v ceste ďalej; tak to aspoň zo Štefánikových poznámok badať, lebo na strane 88 spomína a zaznamenáva istý dojem z tohto prístavu. Možno aj v iných prístavoch loď kotvila, najmä ak loď bola poštovná. Preto pochopíme, že cesta bola trocha zdĺhavá v porovnaní s cestou zo San Francisca do Papeete (Tahiti), takmer 3660 míľ (6770 km), v dňoch 17. — 28. septembra.

Do Guayaquilu došiel Štefánik pravdepodobne 24. augusta, kde zrejme aj nocoval a na druhý deň nastúpil na cestu železnicou do hlavného mesta Quita, sídelného mesta vlády, prezidenta a najvyšších úradov. Vzdialenosť po železnici medzi Guayaquilom a Quitom je asi 400 km; absolvoval ju zrejme cez deň 25. septembra a ubytoval sa iba predbežne. Nasledujúci deň sa riadne ubytoval v hoteli Troment s potrebným spoločenským zariadením. Spočiatku obýval dve miestnosti: spálňu a salónik s balkónikom, neskoršie počas opráv hotela sa presťahoval do inej izby, ale len nakrátko, lebo odcestoval do Francúzska.

Republika Ekvádor (República del Ecuador) sa stala predmetom mimoriadnej pozornosti francúzskych politických aj obchodných kruhov, najmä od otvorenia Panamského prieplavu. Aby Francúzsko nemuselo byť nijako závislé od Únie v otázke zásobovania lodí uhlím v prieplave, hľadalo určité vzťahy s Ekvádorom. Oporný bod, čiže základňu, malo Francúzsko v Atlantickom oceáne, ale v oblasti Tichého oceánu — až v Oceánii (vzdialené Tahiti). Bolo nevyhnutné hľadať bližšie pevné základy zásobovania v oblasti prieplavu. Výsledkom štúdia tohto problému bolo uznanie dôležitosti získať Ekvádor na stranu Francúzska, aby za hospodársku pomoc poskytol záruky v dôležitej otázke úplnej nezávislosti od Únie pri ceste Panamským prieplavom. Vtedy francúzske politické a obchodné kruhy takisto zdôrazňovali mimoriadny význam ekvádorských Galapág (Korytnačích ostrovov), vzdialených asi 1300 km západne od pobrežia Ekvádora. Celkovo je to desať ostrovov s rozlohou asi 7640 km, nepatrne obývaných.

Do dôležitého rokovania zasiahla osobnosť Štefánika ako ozaj najpovolanejšia. Sám sa dlhší čas zaoberal organizovaním meteorologickej služby v Oceánii, ako aj uskutočnením plánu veľkolepej siete T. S. F. nielen na Tahiti, ale v celej Oceánii. Ako muža znalého sveta, svetoznámeho učenca a obratného vyjednávača v mnohých dôležitých záležitostiach ho podsekretár ministerstva obchodného námorníctva Anatol de Monzie získal, aby podnikol vedeckú cestu do Ekvádora, prípadne aj na Galapágy, a prispel Francúzsku uskutočnením svojich veľkých snov: organizáciou meteorologickej služby, astronomického štúdia aj T. S. F. a diplomatickým poslaním.

Štefánik rád a ochotne prijal významné poslanie v službe vede aj diplomacii. Cesta sa uskutočnila vďaka obetavosti významných činiteľov aj vlády.

Treba si však dobre všimnúť, ako Štefánik cestoval do Ekvádora. Necestoval priamo, ale najprv cez New York do Los Angeles a zo San Francisca do Papeete, kde pobudol asi tri týždne, potom späť do San Francisca a cez New Orleans, Colon a Panamu do Quita. Vzdialenému pozorovateľovi sa toto riešenie vidí hádam zbytočné, no Štefánik iste vedel, prečo cestoval takouto cestou a smerom. Nesmela sa vzbudiť pozornosť nielen európskej verejnosti, ale takisto americká verejnosť nemala ani v najmenšom tušiť vlastné ciele Štefánikovho poslania, lebo Únia sama sa veľmi zaujímala o ostrovy. A cesta z Papeete do Quita cez San Francisco a Panamu bola iste menej nápadná, ako by bola bývala cesta priamo z Paríža do Ekvádora.

V Ekvádore sa Štefánik ocitol vo víre revolúcie, ktorá mu podstatne nenarobila nepríjemnosti vo vyjednávaní a plánoch, tu a tam si zaznamenáva situáciu vlády a jej pomer k revolucionárom. Sám ale vyjadruje veľmi charakteristický úsudok o revolúcii už v prvých dňoch pobytu v Quite zástupcovi časopisu Commercio. Aj dnes majú jeho slová platnosť. „Národ musí dôverovať sebe a budúcnosti, potom nájde i ušľachtilých priateľov a pomoc. Viac sedliačiny, priemyslu a menej revolúcie. Revolúcia stala sa nezdravým športom a egoistickým prostriedkom.“

Politické aj kultúrne pomery Štefánik chápal veľmi dobre, veď bol iste primerane informovaný obsiahlou literatúrou o Ekvádore pred nastúpením cesty. Preto tiež veľmi taktne a vhodne prenikal do vlastného jadra vedeckého poslania diplomaticky získať ekvádorské politické kruhy na zblíženie s Francúzskom.

Záujmy Francúzska v Ekvádore v čase Štefánikovej návštevy hájil minister Francastel, päťdesiatročný inteligentný muž, básnik a usilovný prekladateľ z anglickej literatúry, niekedy ale precitlivený zo straty jedinej dcérušky, ktorá zomrela ako šesťročná. V diplomatickej službe bol síce dobrosrdečnejší, možno málo agilný, ako sa o ňom vyjadril aj Štefánik. Ten sa s ním zoznámil 26. novembra na francúzskej legácii pri prvej návšteve. Stretnutie bolo veľmi srdečné a ihneď siahalo ku koreňom Štefánikovho poslania.

Štefánik ako skúsený diplomat veľmi plasticky a presvedčivo vysvetľuje situáciu ohľadne ostrovov Galapágy, postoj Anglicka aj Spojených štátov, intrigy politické atď. (s. 31). Jasne tak spoznávame jeho diplomatický rozhľad, čo dokumentujú aj jeho ďalšie záznamy a úvahy.

Štefánik si osobne ministra Francastela veľmi vážil, podobne aj jeho manželku, rád bol v ich milej francúzskej spoločnosti, pozývali ho na čaj, obedy aj večeru, vôbec možno označiť jeho vzťah k nim ako veľmi srdečný, až rodinný. Medzi Francastelom a Štefánikom sa vyvinulo dôverné priateľstvo aj v najosobnejších záležitostiach.

Vo Francastelovej rodine sa Štefánik zoznámil s rodinnými príslušníkmi aj s osobnosťami z diplomatickej spoločnosti. Minister Francastel predstavil Štefánika prezidentovi Plazovi, ministrovi zahraničných záležitostí, výučby a ďalším predstaviteľom, vôbec oddane prejavoval priateľstvo a zdvorilosť milému a vzácnemu hosťovi.

Kancelista francúzskej legácie bol tiež veľmi milý spoločník, ako aj jeho príjemná manželka, Francúzka, rodená Madridčanka. Bohaté skúsenosti mladého páru, ktorý prišiel do Quita z Konštantínopola (Carihradu), iste prispievali družnému rozhovoru.

Veľmi živé styky mal Štefánik s dr. Reinbourgom, lekárom, ktorý bol osobný „dôverný“ francúzsky konzul a spočiatku vnímal Štefánikovo poslanie s veľkou závisťou. Rozvaha, bystrý úsudok a znamenitá Štefánikova vlastnosť — poznávať ľudí — čoskoro odhalili najosobnejšie sklony egoistického dr. Reinbourga. Informácie o jeho nedobrom charaktere podal sám minister Francastel, ktorý dr. Reinbourga veľmi nenávidel, ďalej riaditeľ hvezdárne Tufiňo, ako aj iní. Celkový obraz o jeho charaktere si Štefánik urobil sám. A predsa pri rokovaniach často potreboval jeho služby, za vykreslenie pomerov a priblíženie slabých stránok významných osobností vďačil práve dr. Reinbourgovi. Intrigánsky a úskočný, egoistický a bezohľadný dr. Reinbourg však čoskoro pocítil Štefánikovu mravnú prevahu a bol ním úplne ovládaný a podmanený. Štefánik oslávil víťazstvo nad človekom, ktorý bol schopný aj najhorších činov. Osobné vlastnosti dr. Reinbourga sú jasne vykreslené v Štefánikových rozhovoroch s Francastelom, Tufiňom a inými. Veľmi charakteristickou pre Reinbourga bola záležitosť okolo postavenia pomníka francúzskej geodetickej spoločnosti. Prispela k zvýšeniu jeho dôležitosti a vážnosti vo francúzskej zahraničnej službe, ale cena bola pochybná. Dr. Reinbourg bol vraj spolužiakom Anatola de Monzie, poznal azda aj francúzskeho učenca a astronóma Vallota,[11] čo možno usudzovať z rozhovoru so Štefánikom ohľadne Mont Blancu atď. Štefánik veľmi vhodne využil jeho známosti a osobný vplyv najmä v prezidentovom okolí a u ministrov. Reinbourgove informácie boli vždy zaujímavé a pozoruhodné. Veľmi drasticky pôsobí na nás jeho výrok o mravnej cene vedúcich politikov v Ekvádore: „Minister Dillon mi oznamuje všetko, čo len chcem. Všetci tunajší štátnici sú na predaj, i prezident, ak ide o skutočnú sumu.“ (s. 61)

Vzťah dr. Reinbourga k ministrovi Francastelovi bol veľmi nepriaznivý, no predsa otrocky a nesamostatne podliehal vplyvnejšiemu ministrovmu postaveniu. Osobná ministrova zaujatosť proti dr. Reinbourgovi, podobne aj iných, vrhala nemilý tieň na celú reťaz Štefánikových rokovaní. Sám si aj v poznámkach ťažká na neutešené pomery.

Dr. Reinbourga nemal v úcte a vážnosti ani mladý Francúz Marcel Jourjou, ktorý v Ekvádore takisto hľadal pevné životné zabezpečenie. Štefánik ho charakterizuje pomerne opatrne, obával sa, aby živým temperamentom neškodil francúzskym záujmom. Pri jeho charakteristike si poznamenáva snaživý a podľa Francastelovho úsudku dopĺňa spoľahlivý. Jeho výbušnosť a prudkosť, ktoré ho vtiahli k nepredloženej kritike ekvádorských pomerov, však úplne vážne v Štefánikovi vzbudili obavy, aby francúzskym veciam neuškodili. Jourjouovým cieľom a želaním bolo získať stanicu na ostrovoch, aby tam mohol študovať elektrotechniku, o ktorú mal mimoriadny záujem. Jourjou sa takisto veľmi vážne uchádzal o Francastelovu švagrinú.

Ing. Cruz bol ďalší Francúz v Quite, s ktorým sa Štefánik bližšie zoznámil. Bol to schopný a podnikavý muž, ktorý sa usiloval získať významnú koncesiu na quitskú centrálnu elektráreň a elektrizovanú trať… Poznal aj jeho manželku, rodenú Belgičanku.

Zo Štefánikových veľmi významných a bohatých spoločenských a vedeckých stykov treba zdôrazniť jeho vzťah k Tufiňovi, riaditeľovi hvezdárne v Quite. Už pri prvom rozhovore s ním (28. novembra dopoludnia) si Štefánik vytvoril pevný základ k vedeckým plánom. Tufiňo, pracovitý, vzdelaný astronóm, študoval v Paríži, kde osobne spoznal Poincarého. Ekvádorská vláda nemala pre vedu ozajstné pochopenie, preto zanedbávala jeho snahy. Štefánikova návšteva bola pre Tufiňa osviežením, preto sa z nej usiloval získať čo najviac. Štefánikovo meno poznal z pobytu v Paríži, aj jeho výskumné cesty mu boli dostatočne známe. Preto nečudo, že si obaja astronómovia okamžite harmonicky porozumeli. Štefánik si bol vedomý prevahy, no nedával to najavo, ako ani cieľ a zámer vedeckého poslania. Práci v hvezdárni, ako aj organizácii meteorologickej služby, konštrukcii nových prístrojov atď. sa Štefánik venoval rád a s nadšením. O dôležitosti Tufiňových oddaných sympatií k Francúzsku si Štefánik zaznamenáva: nutne mu umožniť cestu do Európy a náležite zdôrazniť význam jeho vedeckej činnosti na príslušných miestach v Paríži.

Vo vedeckej práci však nepoľavuje. Tufiňo je veľmi zhovorčivý aj v otázkach osobných a rodinných. Rozpráva o životných radostiach aj strastiach, o sobáši, deťoch atď. Pri nešťastnom páde sa mu zabil trinásťročný synček a zostala mu len jedna radosť: šesťročný milý chlapček. Vôbec, z celej duše mu žiari rodinné šťastie.

Z dôverných okamihov treba vyzdvihnúť najmä Tufiňovo rozprávanie s Poincarém, keď ho k sebe pozval, o pani Ch. atď. Spoločným úsilím zveľaďovali program astronomického bádania a vedeckej služby vôbec, pracovali na stanovách hvezdárne, komisie, na pamätných spisoch pre ministrov aj prezidenta atď. Práce bolo stále veľa; Štefánik takmer denne chodieval do hvezdárne a pracoval do úmoru. A niekedy sa cítil veľmi zle. (Štefánikovmu zdravotnému stavu sa budeme venovať neskôr.)

Nedostatok organizačnej pohotovosti a Tufiňove štylistické slabosti v osnovách memoránd a stanov Štefánik často naprával, pripadne úplne prepracovával. Vzťah oboch mužov — takmer rovnakého veku — bol veľmi srdečný, pričom Tufiňo uznával Štefánikovu vedeckú prevahu. Preto tiež chápeme dobrácky tón Štefánikovej výčitky v niektorých veciach ohľadne uverejnenia nevhodných časopiseckých správ.

Štefánik svojím vplyvom u prezidenta Plazu docielil zmeny názoru na Tufiňovu prácu, rehabilitoval ho úplne, pokiaľ ide o ohováračky. Ani v tomto nemôžeme podceňovať úspech Štefánikovej práce: Sám tomuto úspechu pripisuje značný význam, a to právom.

V Tufiňovej rodine bol Štefánik iba dvakrát: Prvý raz po vydarenom výlete do okolia ku kaňonu rieky 21. decembra — vtedy však ešte nepoznal jeho mladistvú manželku, druhý raz 24. decembra — na Štedrý deň — poobede a vtedy osobne spoznal Tufiňovu manželku. Pri jej hodnotení je stručný: „Milá, distingvovaná Ekvádorčanka. Zdá sa veľmi rozumná a sympatická.“

Z hvezdárne poznal aj tajomníka Sevaillosa. Z ďalších Štefánikových dôverných priateľov treba spomenúť sympatickú osobnosť literárneho sveta Ekvádora Crua Alvareza, talentovaného básnika lyrického ladenia, naivne dobráckeho, programovo rozptýleného, no aj povrchného „darebáka a záletníka“, citujúc Štefánikove slová. Denne spolu trávili čas, debatovali o literárnych i umeleckých veciach, niekedy sa dotkli aj politických problémov. Štefánik s ním veľmi rád debatoval o literatúre, opravoval mu dramatické práce, dával podnety atď. Alvarez poznal Orient Ekvádora a vedel živo rozprávať o krajoch, ktoré poznal, a v Štefánikovi vzbudil túžbu spoznať oblasti tropickej Južnej Ameriky (La Regioni Oriental).

Alvarez uviedol Štefánika do svojej početnej spoločnosti. Dámy si obľúbili milého cudzinca, ktorý vedel príjemne rozprúdiť zábavu, dať jej živosť a srdečný tón. Z dámskeho sveta treba spomenúť najmä Zoilu Alvarezovú, v príjemnom a bohatom dome rada vítala Štefánika a veľmi vďačne prispievala k jeho práci, ďalej jej dcéru Mariu Louise, ktorá v Štefánikových blankytných očiach videla vytúžený ideál, žiaľbohu, nedosiahnuteľný. V salóne pani Zoily Alvarezovej sa schádzala vyberaná spoločnosť, Cruzovci, minister Peňaherrera, dámy aj páni… Štefánik sa typicky zmieňuje o mladistvých dievčatách: Clementina — backfisch a Rachel — roztomilá.

Slečna Maria Louise prejavovala živý záujem o založenie Société astronomique. Inšpiroval ju Štefánik, ktorý ju plne zaujal.

Ďalšia významná dáma, s ktorou sa Štefánik zoznámil vďaka Alvarezovcom, bola pani Dolores Alvarezová, vydatá Proaňová, ďalej „krásna a príjemná“ slečna Tereza. Pani Dolores Alvarezová vážne ochorela a 15. decembra ju aj operovali. Štefánik ako pozorný džentlmen nezabudol jej zaželať skoré uzdravenie.

Záhadnou postavou je slečna Isabella. Zo zápiskov nie je jasné, z ktorej rodiny pochádzala, poznámky zaznamenané o nej v dňoch 16., 18., 23. a 31. decembra neuvádzajú nič konkrétne. Zo Štelánikovej úcty a taktnosti možno usudzovať, že išlo o dámu z váženej rodiny.

Akýsi nádych romantickosti a žoviálnosti nechýba osobnosti nemenovaného katolíckeho farára z Michiganu, ktorý vyhľadáva Štefánika v hoteli a rozpráva mu rôzne chýry o španielskych mníchoch. Veľmi citlivo ho Štefánik charakterizuje slovami „veselý kompan“.

Roztomilou figúrkou sa javí aj bystrý Indiánik, ktorého Tufiňo priviedol k Štefánikovi 3. decembra, aby mu denne nosieval čerstvé mlieko. Milá je epizóda s Indiánikom z 11. decembra. Ozaj krásna a verná detská duša.

Štefánik, milovník šachu, rád si zahral s ministrom Francastelom, dvakrát si poznačil partiu s akýmsi Watkinsom, ktorú hrali v hoteli. O tejto osobe však nič bližšie nenachádzame. Nevieme, kto bol, čo bol a odkiaľ pochádzal. Záhada…

Štefánikovo poslanie v Ekvádore bolo veľmi dôležité. Bolo nutné vhodne a opatrne získať aj tlač, prípadne odviesť jej pozornosť od skutočných cieľov Štefánikových zámerov. Preto Štefánik aj informuje miestne významné časopisy La Commercio, El Dio a zaiste aj ďalšie o účele svojej vedeckej cesty (ich názvy si, určite nie zbytočne, zaznamenal). Pozorne sledoval, čo sa v časopisoch píše o jeho osobe a práci. Bol ozaj všestranne pozorný. Zaujímavý je podnet adresovaný Alvarezovi, ako získať dôveru prezidenta a vlády, napísať článok proti revolúcii a chváliť panujúci režim! Iste taktické, aby zaujatosť proti Alvarezovi vymizla.

V záležitosti vedeckého aj diplomatického poslania Štefánika prijali významní členovia ekvádorskej vlády, ako aj prezident Plaza. V tomto smere využil služieb ministra Francastela, ako aj dr Reinbourga, ktorý mal, ako sme už uviedli, veľmi dôverné styky s vládnymi činiteľmi.

Koniec ukážky