epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Zora Červenáková
29. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2016
Cover & Illustration © Michal Ivan, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-63-4
mobi - ISBN: 978-80-89718-64-1
pdf - ISBN: 978-80-89718-65-8

Hora sa týčila uprostred neprístupných lesov. Aj jej úbočia pokrýval hustý porast. Úplne navrchu vyčnievali z bučiny sivočierne skaliská. Pripomínali kamenné zuby; tým viac, že stáli takmer v kruhu a medzi nimi zívala priepasť začierajúca sa do útrob vrchu – ako pažerák čakajúci na šťavnaté sústo.

Rogan a Goryvlad stáli hore na skalách a dlho mlčky zízali do temnej hlbiny.

Napokon černokňažník povedal:

„Doriti.“

- Už hodnú chvíľu si myslím to isté, - vyslal mu vlk do mysle.

„Našli sme to.“

- Niet pochýb.

„Aj ty to cítiš? Z tej diery sála niečo... odporné.“

- To je slabé slovo. Pozri sa na mňa. Nevidím si za uši, ale určite mám zježenú srsť. Mám?

Rogan kývol hlavou. „Čo je ten kopec vlastne zač? Vyhasnutá sopka?“

- Kdeže vyhasnutá. Hlboko pod nami je... akoby sa tam niečo varilo. Niečo horšie ako láva.

„Omnoho horšie. Až sa z toho chveje zem pod nohami.“ Rogan zdvihol zrak. Slnko spočinulo v korunách stromov nad kotlinou.

„Čas sa kráti. Poďme sa tam pozrieť.“

- Tadiaľto.

Goryvlad, hoci na tieto miesta jakživ nevkročil, poznal cestu. Vždy poznal cestu.

Skaliská roztínala trhlina, ktorá sa pri troške predstavivosti dala považovať za chodník. Miestami im skálie utekalo spod nôh, jedným úsekom sa černokňažník musel zošuchnúť po zadku, ale napokon sa ocitli na úpätí najstrmších brál. Odtiaľ pokračovali v zostupe po neúprosne sa zvažujúcej stráni, pomedzi machom zarastené balvany a choré, povykrúcané stromy.

- Nepripomína ti to Kančiu horu?

Rogan zvraštil obočie. „Tebe hej?“

- Možno aj tu stačí zaťať mečom do zeme a k nebu vyšľahne divotvorný plameň.

„Skôr by sa vyvalilo niečo zlovestné.“

- A v čom sa to líši od Kančej hory?

„Nerýp. Prameň moci je jedna vec, ale tu sa skrýva... niečo iné. Zmätok. Chaos. Besný nesúlad. Hora je ako vred plný hnisu. Ak pukne, vytrysknú divé, nespútané mocnosti, čo sa nikdy nepodvolili bohom, ani žiadnemu inému poriadku.“

- Zbytočne veľa slov, braček. Dá sa to vystihnúť jedným.

„No?“

- Zlo.

Rogan sa zachmúril a prikývol.

Zostupovali. Černokňažník sa znovu pozrel hore, na škvrnu belasej oblohy nad tesákmi skál. Stromy na vrcholkoch sa skláňali nad jamu ako zvedaví svedkovia nejakej nadchádzajúcej hrôzy. Do týchto miest už slnko nesvietilo a Roganovi čosi vravelo, že nech je Svarogov kotúč akokoľvek vysoko, až sem dole nikdy neprenikne jediný lúč.

Na dne kotliny ich privítal smrad tlenia, zatuchliny, rozkladu. Bolo tam vlhko a plesnivo. Šero. Uprostred sa černelo veľké ohnisko. V popole i všade vôkol kosti a lebky, znepokojivo malé, dôkladne očistené záplavami chrobákov, mravcov a lariev. Na balvanoch obrazce načmárané zaschnutou krvou. O kúsok ďalej modla z mŕtveho stromu, beztvará a ovešaná zoschnutými náväzmi z vnútorností a peria dravých vtákov.

- Fuj.

Rogan opäť prikývol. Keď už Gorjovi niečo smrdelo, tak to stálo za to. Rozhliadol sa. Oproti svahu, po ktorom zišli, sa dvíhala kamenistá strmina.

„Tam sa schováme. Nájdi vhodné miesto.“

Vlk rezko obehol ohnisko a vydal sa hore členitým zrázom.

Černokňažník oprel luk o zem, zatlačil naň a napol tetivu. Tulec mal plný a hrot každého šípu očarovaný kúskom Krvavého ohňa. Krutomor sa mierne zachvieval v koženej pošve – už pred hodnou chvíľou precitol. Démon zakliaty v meči vetril prítomnosť divých mocností a túžil si s nimi zatancovať.

Rogan mu to mienil dopriať. Teraz však pevne zovrel rukoväť v dlani.

„Len pokojne,“ zahundral. „Vydrž.“

Goryvlad pribehol skôr, než černokňažník čakal.

- Mám to. Vidíš tamten skalný previs? Na vrchu je diera zarastená kríkmi. Skryjú nás pred pohľadom zvrchu i zospodu, no zároveň je odtiaľ dobrý výhľad na obetisko.

„Presne tak som si to predstavoval. Poďme.“

- Skoro sa bojím spýtať, ale... máme nejaký plán?

Černokňažník mu namiesto odpovede ukázal napnutý luk.

- Chápem. Osvedčená taktika – „zhodnotíme okolnosti a potom všetkých pobijeme“?

„Ak máš lepší nápad...“

- Hlavne pamätaj, že si nemôžeš dočerpať silu zo zeme. Ten virvar v bruchu hory... Velesove rohy! Vieš, čo by sa rozpútalo, keby si tu zabodol Krutomor a nechal vytrysknúť to svinstvo z hlbín?

„Popravde neviem, ale neboj sa, nemienim to zisťovať.“

Rezko vykročili. Keď sa Rogan pozrel hore, v korunách stromov nad priepasťou ešte videl slnečný mihot. Dole v jame však už hustlo šero. Akoby sa noc rodila tu dole a už sa nevedela dočkať, kedy vyvráti tmu k oblohe a na zvyšok sveta.

- - -

Detské lebky v ohnisku nemo zízali a cez prázdne očné jamky lozili chrobáky.

Začalo sa to o polnoci. Ako inak. Mesiac v splne stál vysoko na oblohe. Nočné nebo bolo v jeho svite takmer modré a stromy na bralách ako posypané strieborným prachom.

Goryvlad zdvihol papuľu, doteraz položenú na vystretých labách, postavil sa a nervózne švihol chvostom.

- Bratku?

Černokňažník precitol z driemot, zhodil zo seba plášť a zo sedu sa prehupol do podrepu.

„Skrč sa,“ šepol. „Pozor na oči.“

Goryvlad zaspätkoval do kríkov, spustil zadok na zem a hlavu sklonil ako pes v strachu pred výpraskom. Obaja si zachovali temné oči, čary v sebe zatiaľ nerozdúchali, nechceli sa prezradiť predčasne.

Noc rozpáral škrek. Vysoko nad jamou preletelo čosi čierne, rozviate. Krátko nato zaznel iný, nemenej divý hlas; modrastou škvrnou neba sa mihlo druhé zjavenie. Vresk prešiel do hrdelného smiechu.

Postupne prilietali ďalšie. Krúžili nad horou s výskotom, chichotom a brechotom. Rogan zaťal zuby. Hlasy sa mu zarývali až do špiku kostí.

Potom v neprehľadnom víre začali klesať do priepasti. Podobali sa čiernym šmuhám, čo sa postupne splietajú do jedného chuchvalca. Vreskot sa mnohonásobne odrážal od skalísk a rozochvieval vzduch. Goryvlad vyceril tesáky. Rogan potlačil nutkanie pritisnúť si dlane na uši. Niečo mu však udrelo do očí. Čiernou spleťou sa ako svetelné nitky mihali striebristé záblesky. Tušil, čo to je.

Temný vír dosadol na priestranstvo pri ohnisku a potrhal sa na jednotlivé postavy v čiernych plášťoch. Ženy sa stále bezuzdne smiali, opantané vzrušením z nočného letu, v prívale sily pobehovali, krepčili, dupali, skákali. Postupne si rozopínali jagavé spony a zhadzovali zázračné plášte, akoby si strhávali krídla. Okolo stojaceho kameňa tancovali belostné nahé telá, dievčensky štíhle i zrelo plné, dokonca jedno vypasené, s bujne poskakujúcimi ňadrami.

Rogan ich zrátal. Sedem.

- Počkať, - ozvalo sa mu v hlave. - Čosi tu nesedí. Nemali doniesť aj...?

Nad horou skríkol ďalší hlas.

Strigy na dne preliačiny stíchli, ako keď utne. V prikrčených postojoch zdvihli zraky. Rogan a Goryvlad bleskurýchlo zaspätkovali do skrýše a z húštia civeli nahor.

Nad bralami zakrúžili ďalšie dva prízraky. Jeden z nich znovu zavyl a beštie v jame spustili oslavný škrekot.

Nové účastníčky zhromaždenia sa na široko rozprestretých krídlach čiernych plášťov spúšťali do kotliny. Hneď bolo vidieť, že tieto sú iné – nelomcovala nimi besná sila, nefrngali tam a späť a nevrieskali jedna cez druhú. Klesali rovno dolu, pokojne, chladnokrvne, namiesto bezuzdnej divokosti bolo v ich pohyboch čosi vznešené.

Dosadli medzi ohnisko a modlu. Jedna z nich mávla rukou. Z čiernej pahreby vyšľahli plamene. Sedem bosoriek zvýsklo a začalo skákať okolo vatry, až ich roztrasené tiene lietali po skaliskách.

- No teda. Obstojné čary. Možno to bude tvrdší oriešok, než sme mysleli. Predsa len by sa nám zišiel plán.

„Na to už je trochu neskoro,“ sykol Rogan a opäť vyzrel cez okraj previsu.

Odrazu zaplakalo dieťa. Tanec okamžite ustal, strigy stŕpli na miestach ako šelmy, medzi ktoré plesol kus mäsa.

„Je to tu,“ šepol Rogan. „Vravel som ti, že je toho schopná.“

- Hádal som sa?

Postaršia, ale hrdo stojaca čarodejnica, ktorá pred chvíľou šmahom zapálila oheň, sa otočila k svojej mladšej sprievodkyni. Tá zaváhala, ale keď ostatné strigy začali výhražne vrčať, rozhrnula si plášť a ukázala im čosi zabalené v kuse bieleho plátna. To čosi opäť hlasno zakvílilo.

Detský plač akoby z výzoru a správania žien nadobro vysal ľudskosť. Zakrádali sa k žene s dieťaťom ako zvery, blýskali očami a v dychtivých úškľabkoch vycierali zuby, dokonca sa lačne zalizovali.

Hlavná čarodejnica prudko rozpažila ruky s vystretými dlaňami, akoby črtala do vzduchu ochranný kruh. Strigy sa zháčili, podráždene zaprskali, niektoré o krok cúvli. Zavládlo ticho, len dieťa nespokojne mrnčalo.

„Mocnieme zo dňa na deň!“ zvolala veľkňažka. Rogana skoro prekvapilo, že hovorí ľudskou rečou. „Je nás čoraz viac. Dnes prijmeme do svojich radov vznešenú krv. Najprv ale musíš zložiť obeť, sestra. Obdarovať Mesačnú paniu!“

Mladšia žena sa zviezla na kolená. Sklonila hlavu a zároveň zdvihla k veľkňažke ruky s fňukajúcim batôžkom.

Divé ženy sa netrpezlivo mrvili a prsty s dlhými nechtami sa im krivili ako dravým vtákom. Vrchná čarodejnica sa však neponáhľala. Nenechala sa ovládnuť pudmi. Prikročila ku kľačiacej žene a pomaly prevzala dieťa. Chvíľu ho podržala v náručí, dokonca ho pohladila, potom však zdvihla obeť nad hlavu a prenikavo vykríkla.

Dieťa sa znovu rozplakalo, no hlások zanikol v škreku bosoriek.

„Poď.“ Veľkňažka sa odvrátila od ohniska a s dojčaťom privinutým k prsiam vykročila k modle. Matka dieťaťa vstala a nasledovala ju.

- Stále si presvedčený, že nepotrebujeme plán?

Rogan namiesto odpovede vytiahol z tulca šíp a priložil ho k tetive luku.

- No, ako myslíš.

Čarodejnica si jednou rukou pridržala dieťa, druhou vytiahla spod plášťa nôž s dlhou čepeľou. Rogan sa čudoval, kde ho mala schovaný, lebo všetky účastníčky obradu boli pod plášťami nahé.

„Musíš to urobiť sama,“ podala nôž mladej žene. „Vlastnou rukou. Dokáž Mesačnej panej svoju oddanosť. Dokáž, že si hodná jej priazne.“

Uchádzačka opäť zaváhala. Dieťa plakalo čoraz naliehavejšie, prerývane, priam sa zadúšalo pri prudkých nádychoch. Jeho matka uchopila nôž. Ostatné potvory sa zhrčili okolo modly, aby ani jedna kvapka krvi nevyšla navnivoč.

- Braček?

„Choď!“ sykol Rogan a oči mu vzbĺkli. Aj hrot šípu, čo mu skĺzol po pästi zvierajúcej driek luku, zažiaril.

Veľkňažka sa prudko zvrtla a zdvihla zrak k previsu.

Goryvlad vyrazil zo skrýše, zoskočil na kamenistú stráň a rozbehol sa k strigám. V očiach mu planul Krvavý oheň.

Rogan krátko zamieril a vystrelil – tetiva ho švihla do koženého chrániča zápästia. Plameň na hrote strely načrtol do tmy červenú šmuhu a zhasol medzi lopatkami jednej z bosoriek. Zrútila sa na tvár k nohám veľkňažky.

Tá besne zvrieskla – vznešenosť zmizla lusknutím prstov, zaraz sa aj v nej prebudila šelma. Svorka sa k nej pripojila, priepasť naplnil ohlušujúci huriavk.

Rogan vystrelil znovu, a keď do zeme narazila šípom prebitá hlava druhej bosorky, už prikladal k tetive tretiu strelu. Goryvlad medzitým zbehol na dno jamy a vrhol sa na tú telnatú. Spadla zátylkom na balvan vedľa modly; niečo prenikavo chruplo.

Tretia beštia spadla so šípom v krku. Černokňažníkove ruky sa len tak mihali.

Veľkňažka hodila dieťa matke ako vrecko otrúb. Mladá žena ho vyľakane chytila, hoci ho len pred okamihom mienila podrezať – obetný nôž jej pritom spadol na zem. Stará bosorka roztvorila náruč, akoby strelca na skalách vyzývala, aby ďalší šíp vyslal medzi jej ovisnuté prsia.

„Ako chceš,“ zavrčal černokňažník a pustil tetivu.

Čarodejnica zajačala. Spona jej plášťa sa oslepujúco zablysla. Mala tvar lunice, mesačného kosáka otočeného cípmi dole – boli to zároveň obrátené rohy, protiklad mužskej sily.

Svetlo zrazilo šíp vo vzduchu. Klepol do kamenistej zeme zlomený v polovici.

Rogan potriasol hlavou, pustil luk a zhodil poloprázdny tulec. Na niektoré svine treba väčší kotol. Zovrel rukoväť Krutomoru a ako vstával, vytrhol meč z pošvy. Čepeľ vzbĺkla krvavočerveným plameňom.

Bol čas na tanec.

Odrazil sa od okraja previsu, dopadol na strminu, dvakrát sa prekotúľal a na kuse sa zošmykol po zadku. Na úpätí zrázu svižko vyskočil na nohy a s mečom nad hlavou uháňal k obetisku.

Veľkňažka vytreštila oči. Z mesačnej spony vyšľahol ďalší záblesk, ale Rogan švihol mečom a červený plameň rozmetal svetlo z lunice na všetky strany, akoby sa rozsypali striebristé plamienky. Čarodejnica sa zatackala, ale nestratila duchaprítomnosť. Zhupla sa v kolenách a vyskočila. Naspäť už nedopadla – plášť sa vzdul ako v poryve víchra a žena vzlietla.

Černokňažník vyprevadil trepotajúci sa čierny tvar pohľadom, ale nezastal – vbehol na obetisko, kde Goryvlad práve strhol ďalšiu strigu. Biele telo poletovalo v papuli ozrutného vlka tam a späť v spŕškach krvi a skália.

Posledné dve bosorky sa rozbehli k svojim plášťom pohodeným na zemi. Rogan vyrazil za nimi.

Jedna si stihla prehodiť plášť cez plecia. Len čo zapla sponu, tá jasne zažiarila. Beštia vzlietla, ale vtedy sa tmou mihla černokňažníkova dýka. Čepeľ pribila plášť k ženinmu trupu. Zavyla, zatočila sa vo vzduchu a ako netopier postihnutý náhlou hluchotou narazila do skalnej steny.

Posledná čarodejnica zdvihla zo zeme plášť, ale Krutomor ho rozpáral spolu s jej bledým telom. Všetko vôkol zafŕkala krv a vreskot stíchol.

- Braček!

Dieťa znovu zaplakalo. Rogan sa obzrel. Biely batôžtek sa hmýril pri päte modly. Jeho matka sa práve odrazila od zeme a rýchlo smerovala ku skalným zubom nad priepasťou.

„Gorja, postaraj sa o decko!“

- Čože?!

„Stráž ho, rozumieš?“

- Ale čo chceš robiť ty?

Rogan zastokol Krutomor do pošvy a pobehol k plášťom rozhádzaným po zemi. Spony v tvare mesačných kosákov sa jagali. Černokňažník zodvihol jeden z plášťov a prehodil si ho cez plecia.

- To nemyslíš vážne!

Zapol plášť lunicou, zovrel strieborný šperk v dlani, prikrčil sa a vyskočil.

Hneď zistil, že to nebol dobrý nápad.

Vzlietol príliš prudko a zmätene sa roztočil vo vzduchu. Z priepasti ho doslova vystrelilo, takmer vrazil do skalísk a rozčesol korunu jedného stromu, až vetvy zachrapčali a lístie zavírilo.

„Morenine kosti!“ zaklial, zovrel lunicu tuhšie a vyslal do nej dávku Krvavého ohňa. Podarilo sa mu ovládnuť ju a zastaviť samovoľné stúpanie.

Nočný vzduch mu prečesal dlhé vranie vlasy. Vznášal sa nad horou na krídlach čierneho plášťa. Krajinu zalieval svit splnu, na tmavomodrej klenbe žmurkali priehrštia hviezd. Začul vzdialený hlas, obzrel sa za ním a zočil mladú ženu. Visela vo vzduchu nad úbočím hory, plášť povieval okolo bledého tela. Černokňažník sústredil vôľu posilnenú čarami a celým telom sa mykol tým smerom. Vzápätí už letel nad lesom. Žena sa zvrtla a unikala mu. Letela rýchlejšie ako on.

Z lesa pod Roganom vyšľahlo jasné svetlo. Pozrel dolu a hrubo zanadával. Malo mu napadnúť, že je to úskok. Veľkňažka prudko vyrazila z korún stromov, a kým stihol zmeniť smer, vrazila doňho.

Roztočil sa vo vzduchu. Chvíľu videl mesiac v splne, nato čierny les, potom zase mesiac, les, mesiac, les...

S útočným vytím sa k nemu prihnala, pod plášťom biela, vyziabnutá, zošúverená. Skrivenými prstami sa snažila dosiahnuť na jeho sponu. Jednou rukou ju odstrčil, druhou siahol po meči.

Jej lunica vzbĺkla. Striebristé svetlo ho udrelo do očí. Zase sa zmätene vrtel a nevedel, kde je hore a kde dole. Podarilo sa mu však tasiť Krutomor. Keď zovrel rukoväť v dlaniach a tepny mu naplnila nová dávka moci, ako-tak sa ustálil.

Vrhla sa naňho v čiernom víre plieskajúceho plášťa. Zdalo sa, že jej lunica horí bielym ohňom. Len tak-tak proti nej stihol obrátiť hrot meča.

Už sa nemohla uhnúť ani spomaliť. Vlastne sa na zbraň nabodla sama. Ohavne zvrieskla, keď jej žiariaca čepeľ vyrazila z chrbta. V poslednom záblesku duchaprítomnosti sa načiahla, zdrapla protivníkovu sponu a mocne ňou šklbla. Plášť sa roztvoril.

Černokňažník sa zrútil, akoby sa pod ním otvorilo prepadlisko. Krutomor však nepustil, takže ním rozpáral bosorku až po rozkrok.

Potom sa v daždi telesných tekutín z výšky niekoľkých siah zrútil do korún stromov.

„Prekliata ježibaba,“ vyrážal černokňažník syčivo. „Skurvená, prašivá babizňa. Bodaj ťa Perún aj s Velesom párali!“ Pred dopadom na zem vrazil aspoň do siedmich konárov a dole ho privítala perina zo skália a vyčnievajúcich koreňov. Zo škrabancov crčala krv a bolesť v hrudi vyrážala dych – zrejme si zlomil zopár rebier. Chvíľu ležal a snažil sa spamätať.

Korunami stromov preblesklo striebristé svetlo. Sledoval ho, ako klesá do lesa. Chrapľavé kvílenie pretrhol praskot haluzí. Veľkňažka sa zrútila možno štvrť honu od neho. Zázračný svit lunice ešte chvíľu tepal ako umierajúce srdce, rýchlo však slabol a napokon zhasol.

Rogan sa horko-ťažko zdvihol na kolená a Krutomor začrel hrotom do zeme. Stále bol blízko bosoráckej hory a pamätal si Goryvladovo varovanie pred silami, čo tu tepali v podzemí, no potreboval sa zahojiť. Zovrel rukoväť oboma dlaňami.

Rubínové oči v kovovej tvári démona na záštite meča zažiarili jasnejšie. Zbraň zahalili krvavočervené plamene. Krátko nato obklopili aj černokňažníka.

Nie, v tejto pôde naozaj neprúdila zvyčajná prírodná moc. Temný chaos na Rogana okamžite zaútočil, ale čarodejník zaťal zuby, sústredil všetku vôľu a po krátkom zápase si tú cudziu silu podriadil.

Šrámy sa mu zatvorili, kosti spojili a v mihu zrástli. Skrúcal sa pri meči a prerývane klial. Hojenie čarami bolelo stokrát horšie ako samotné zranenia.

- Bratku?

Zdvihol hlavu, hoci vďaka tomu nemohol lepšie počuť. Hlas nevnikal do uší ako bežný zvuk, ozýval sa priamo v jeho mysli.

- Ozvi sa, braček. Zle je.

- Gorja, - vyslal s námahou. - Čo sa deje?

- Vráť sa. Nechaj strigy strigami a ponáhľaj sa sem. Máme návštevu.

- Vydrž.

Rogan so zaťatými zubami vstal, vytrhol meč zo zeme a vydal sa ta, kam videl spadnúť veľkňažku. Sprvoti sa potácal, ale každý ďalší krok mal istejší. Ňuchal ako šelma. Čarodejné zmysly ho rýchlo priviedli na miesto bosorkinho skonu.

Bledé telo viselo z košatého duba s chodidlami kúsok nad zemou. Plášť sa zachytil v korune a veľkňažka sa doslova obesila na cípoch zopnutých sponou. Z rozpáraného brucha kĺzali vnútornosti a po chudých nohách stekala krv.

Rogan natiahol ruku s Krutomorom a koncom ostria prerezal plášť pri spone. Vráskavé telo sa zrútilo na zem. Načiahol sa a strhol plášť zo stromu, pričom ho takmer rozdrapil napoly. Dúfal, že na tom nezáleží, že všetky čary sú skryté v spone. Tá ešte stále slabo žiarila. Prehodil si plášť cez plecia, zopol pod bradou a prešiel na miesto, kam medzi stromy dopadal prúd mesačného svitu. V ňom sa lunica prenikavo zajagala.

Prikrčil sa a vyskočil. Dokmásaná tkanina zaplieskala ako obludné krídla a vyniesla ho nad les.

- Braček! Potrebujem ťa!

Hneď videl, čo je vo veci.

Z vrcholku čarodejníckej hory stúpal k nebu stĺp striebristého svitu. Akoby z priepasti svietil druhý, omnoho jasnejší mesiac.

Černokňažník vzlietol nad horu a potom začal klesať medzi skaliská, čoraz hlbšie do priehlbiny s obetiskom. Bledé svetlo bolo čím ďalej jasnejšie, priam oslepovalo, ale Rogan zvieral v dlani Krutomor a Krvavý oheň ten svit rozhŕňal a držal z dosahu.

Dosadol vedľa dohasínajúceho ohniska. Nebolo to hladké pristátie, obyčajnému človeku by vrazilo nohy do trupu. Rogan však stlmil náraz kotúľom a zaraz vyskočil do bojového postoja s mečom pripraveným.

Gorja stál chvostom k ohnisku a v tesákoch držal biely uzlík, v ktorom nariekalo dieťa. Pred ním na rozoklanom vrchu modly sedela neobyčajne veľká sova a z očí jej sálal svit, čo ako svetielkujúca hmla napĺňal priepasť.

Černokňažník jednou rukou zovrel lunicu pod krkom, trhol ňou a zhodil veľkňažkin plášť na zem.

„Je po všetkom,“ oznámil.

Sova rozprestrela krídla a zoskočila z pahýľa stromu ovešaného hnusnými zvyškami obetí. Zeme sa už nedotkli vtáčie pa zúry, ale ľudské chodidlá. Pred Roganom a Goryvladom sa vztýčila nahá žena s vlasmi ako strieborné nite a bielym jasom v očiach.

Stará známa.

„To dieťa je moje,“ prehovorila hlasom, čo prenikal až do špiku kostí.

„Myslím, že vladyka Bojen by nesúhlasil,“ odsekol Rogan.

„Vladyka Bojen!“ vyprskla s toľkou nenávisťou a opovrhnutím, že to černokňažníka zaskočilo. „Odporný vrah! Zlodej žien a detí!“

Rogan sa zachmúril.

„Dobre počuješ,“ pokývala bohyňa bielovlasou hlavou. „Slúžiš zabijakovi, čo sa brodil krvou nevinných a bezbranných. Treba pred ním zachrániť čo najviac duší.“

„Takto?“ rozhliadol sa Rogan po detských lebkách a kostiach, rozhádzaných všade okolo. „Toto je podľa teba spôsob, ako ich spasiť?“

„Musíme mu zabrániť, aby ďalej rozsieval svoje semeno. Jemu i ostatným surovcom, čo mu slúžia.“

„Vraždením ich detí? To ti nedovolím.“ Černokňažník pevnejšie zovrel Krutomor. „Ustúp, kým ti pekne vravím.“

„Vyhrážaš sa mi, smrteľník?“

„Pochopila si.“

„Dieťa patrí mne. Zasvätili mi ho. Obetovali...“

- Nič také sa nestalo, drahá, - zapojil sa Goryvlad. - Šibrinkovali okolo neho nožom, ale včas sme zasiahli.

„Dajte mi ho!“ natiahla k nim ruku so skrivenými prstami. Jej výkrik prešiel do vtáčieho škreku – ako keď sa nočný dravec vrhá na korisť.

Rogan sa postavil medzi bohyňu a Goryvlada s dieťaťom. Plameň Krutomoru sa nedočkavo zatrepotal.

„Ak si trúfaš, poď si ho vziať.“ V Roganovom hlase naopak zaznelo vlčie vrčanie.

Bohyňa ho hodnú chvíľu prepaľovala pohľadom. Už-už sa zdalo, že naozaj zaútočí, ale napokon len zlostne mávla rukou. Černokňažník sa bojovne nahrbil, ale stalo sa iné, než čakal.

Všetky lunice na dne priepasti sa rozprskli na priehrštia rýchlo hasnúcich strieborných iskier.

Nato Chors vyskočila, v tom pohybe sa šmahom zmenila na sovu a s pleskotom krídel vyletela z priehlbiny.

Rogan a Goryvlad ju vyprevádzali varovne blčiacimi pohľadmi, až kým nezmizla za stromami na vrcholku hory a mliečny svit načisto nepohasol.

Černokňažník si vydýchol a sklonil meč.

- Braček? Nevieš to nejako utíšiť?

Rogan sa otočil ku Goryvladovi. Dieťa v plátne zovretom vlčími tesákmi nariekalo. Oheň v Roganových očiach aj na čepeli meča zhasol. Schoval zbraň, sklonil sa a zobral dieťa. Pohojdal ho v náručí, hlávku položenú v ohybe lakťa. Trochu sa utíšilo. Ovoňal ho pod bruškom a pokrútil hlavou – toto nebola príčina jeho nespokojnosti.

„Potrebuje mlieko. Čo najskôr. Musíme sa vrátiť.“

Goryvlad so záujmom pozoroval temného bojovníka, ako varuje na rukách mrnčiace dojča.

- Pozrime sa. Celkom ti to ide. Predsa len si doma čo-to pochytil, hoci sa tam veľmi neohreješ.

Rogan naňho iba zagánil. „Radšej mi prines luk a tulec. Ja pozbieram šípy.“

Vykročili pomedzi mŕtvoly.

- Raz si mi rozprával, bratku, ako veľmi sa ti bridí násilie na ženách.

„Bridí. Ale ženy, čo sa zlietajú za splnu, aby podrezávali a žrali batoľatá, sú výnimka z pravidla.“

- - -

„Svoje tri hrivny si si zaslúžil, Čierny,“ uznanlivo pokýval hlavou vladyka Bojen. „Hneď ťa vyplatím.“

„To počká do rána. Najprv sa postarajte o chlapča. Je hladné ako vlk.“

- Myslím, že až takýto hladný som jakživ nebol.

Bojen pokynul svojim štyrom ženám, ktoré nesmelo postávali v kúte. Hneď sa zhrčili okolo Rogana, vzali mu plačúci uzlík a stratili sa v komnatách za závesom z medvedej kože. Krátko nato dieťa stíchlo ako zakliate.

„Našťastie, aj ďalšie dve prednedávnom porodili,“ povedal Bojen. Mal asi tridsať rokov, tvár samú jazvu a býčiu postavu by mu závidel sám Veles. Vlasy, fúzy a brada padajúca až na hruď vyzerali ako spletené zo slnkom pozlátenej slamy. „A tretej tiež rastie brucho. Majú dosť mlieka. Nejako chlapca opatria.“

„Si plodný muž, vladyka. V tvojich slabinách sídli veľká Perúnova sila.“

„Počul som, že aj tebe bohovia dopriali následníka.“

„Je to dievča.“

„Ach. Škoda.“

Rogan pokrčil plecami. Posadili sa k ohnisku. Zívajúca otrokyňa im doniesla džbánok medoviny a zavesila nad oheň kotlík so zvyškom dusenej baraniny. Goryvlad zamieril k hodovnému stolu, či pod ním nenájde dáke kosti.

„Hradisko potrebuje novú krv. Ešte stále je to tu samý zradca. Šepkajú si o mne, že som ukrutník, vzdychajú za tým slabochom, čo tu vládol predtým. Treba tieto končiny čo najskôr zaľudniť oddanými synmi Nitry. Každý muž z mojej družiny si vzal niekoľko miestnych žien. Usilovne plnia ich bruchá semenom.“

Bojen sa zachechtal, poriadne si prihol z džbánu a podal ho černokňažníkovi. Rogan sa napil iba striedmo. Čelo mu zastierali chmáry. Myslel na to, čo mu vmietla do tváre Chors. Zabijak, zlodej žien a detí. Rástla v ňom nedobrá predtucha.

- Veru, veru, braček, - čítal Goryvlad jeho myšlienky. - Komu sme to dnes vlastne poslúžili?

Rogan si spájal v hlave súvislosti. Hradisko Bojnohrad – len nedávno premenované podľa nového vládcu – strážilo horskú cestu, čo viedla z území pod vládou nitrianskeho kniežaťa Radomira do husto osídleného Považia a potom ďalej, až na Moravu, k Velehradu. Kupecká cesta prechádzala priamo hradiskom – na východe doň vchádzala jednou bránou, na západe vychádzala druhou. Viac vstupov tu nebolo, ani iná schodná trasa, takže každý, kto týmto horským priechodom putoval – a bývalo tu naozaj rušno –, musel prejsť hradiskom a zaplatiť tunajšiemu vládcovi za ochranu a povolenie pokračovať po ceste.

Ešte pred tromi rokmi sídlil v hradisku samostatný vládca. Lenže nitrianskemu Radomirovi sa zunovalo, že jeho kupci platia vysoké mýto cudziemu kmeňu. Prečo by ho nemohol vyberať on sám?

Zavolal si teda Bojena, najobávanejšieho zo svojich vojvodcov, pridelil mu päťdesiat po zuby ozbrojených mužov a poslal ich, aby hradisko na vrchovine dobyli. Bojen urobil, čo mu Radomir kázal. Prenikol do sídla, zabil dovtedajšieho vládcu i celú jeho družinu a ešte celý zababraný ich krvou zasadol na vladykov stolec. Od vtedy všetci, čo putovali cez vrchy, platili jemu. Polovicu výnosov posielal do Nitry.

„Potrestal si ich?“ opýtal sa Bojen.

Černokňažník zdvihol hlavu, vytrhnutý zo zamyslenia.

„Tie čarodejnice.“

Rogan s ponurým výrazom prikývol. „Nič iné si nezaslúžili. Na obetisku sme našli mnoho lebiek a kostí. Všetko detských.“

„Viem, čo to boli za deti. Splodili ich moji muži. Niektoré ja sám.“

Černokňažník mlčal. Medzi obočím sa mu črtala hlboká vráska.

„Všetky tie strigy,“ pokračoval Bojen, „boli ženy a dcéry bývalých družiníkov. Tých, čo sme pobili pred tromi rokmi. Tie hlupane nás nenávideli tak veľmi, že nechceli vychovávať naše deti. Radšej ich obetovali svojej démonickej bohyni. Videl si medzi nimi starú vedmu?“

„Videl.“

„Zabil si ju?“

„Zabil.“

„Dobre.“ Bojen skrivil ústa a odpľul si do ohňa.

„Čo bola zač?“

„Žena bývalého vládcu. Predstav si, ten sráč mal iba jednu manželku. Keď som starigáňovi odrezal hlavu, vdova ma prekliala. Chcel som zabiť aj ju, čo už s takou starou vyschnutou škárou, ale nejako sa jej podarilo zdúchnuť. Odvtedy sa pravidelne strácali ženy aj s deťmi. Ale už je po všetkom. Pobil si ich, je tak?“

„Všetky do poslednej.“

„Aj Belavu?“

Tak sa volala najmladšia z Bojenových žien – otrokýň. Tá, čo o polnoci priniesla svoje dieťa na horu čarodejníc.

„Aj tú,“ klamal černokňažník. „Už ju nikdy neuvidíš.“

„Skoro ma to mrzí. S chuťou by som jej vykrútil krk sám. Nechápem, čo to do nej vlastne vošlo. Staral som sa o ňu dobre. Pravdaže, na lôžku sa bránila ako každá druhá, musel som ju zakaždým zmlátiť a zobrať si ju nasilu, ale vieš, ako je to so ženami. A keď oťarchavela, už som na ňu nepoložil ruku. Nič jej tu nechýbalo. Tým, že mi porodila syna, sa jej postavenie medzi ostatnými ženami upevnilo. No potom... akoby do nej vstúpil dáky bes. Povedz, Čierny, boli tie strigy posadnuté zlými duchmi?“

Rogan stisol čeľuste a zlovestne zafučal nosom.

- Braček, - varoval ho Goryvlad. - Zhlboka sa nadýchni. Nestrať sebaovládanie. Neurob nič, čo by Bojenovi poskytlo zámienku, aby nám ráno nevyplatil odmenu.

- Gorja, - vyslal černokňažník do vlčej mysle, - tie ženy nie sú jeho manželky. Všimol si si, ako sa ho báli? Sú to obyčajné otrokyne. Ženy jeho poskokov na tom nebudú lepšie. Bojen a jeho družina sú len odporní mrchožrúti. S krvavou zbraňou v ruke sa zmocnili niečoho, čo im nepatrilo, a teraz na tom cudzopasia. Vraždia, znásilňujú, utláčajú...

- Ale choď. Až tak ťa to poburuje? Väčšina veľmožov, s ktorými sme sa dosiaľ stretli, začínala presne takto, s rukami po lakte zafúľanými od krvi.

- Bojen nás zneužil, Gorja. Zneškodnili sme chudery, čo sa vzopreli jeho krutovláde. Ako sme mohli byť takí hlúpi, že sme nepátrali, čo je za jeho príbehom?

- Zabúdaš na jedno. Tie „chudery“ svoje deti naozaj zabíjali, piekli a jedli. Nech ich k tomu dohnala akákoľvek krivda, každá jedna z nich si zaslúžila prísť o hlavu.

Rogan sa znovu nadýchol. Zachytil vladykov pohľad a uvedomil si, že Bojen stále čaká na jeho odpoveď.

„Tak boli? Čo myslíš?“

„Posadnuté?“ Černokňažník si vzal džbán a tentoraz si doprial naozaj hlboký dúšok. „Pravdaže. Prečo by sa inak dopustili takých ohavností? Je po všetkom, vladyka. Syna máš späť a viackrát nikto neuvidí strigy poletovať nad hradiskom a lesmi. Všetky zostali tam hore. Priepasť, v ktorej vraždili neviniatka, sa stala ich hrobom.“

„Dobre,“ prikývol Bojen. Odrazu sklonil zrak k Roganovmu opasku. „Tvoj meč.“

Černokňažník sa pozrel na Krutomor. V démonových očiach tlela červená žiara.

„Gorja?“ obzrel sa.

Vlk k nemu podišiel. Aj v jeho očiach poskakovali plamienky.

- Cítim to.

„Stalo sa niečo?“ zahmýril sa Bojen na stolci. „Vetríš zlé sily?“

„Nie. Upokoj sa. Niekto sa ma pokúša vyvolať.“ Rogan vstal. „Potrebujem byť sám. Najlepšie pod holým nebom.“

„Oproti dvorcu je svätyňa. O tomto čase tam nikto nebude.“

„Tú baraninu neodstav, ešte sa vrátime.“

Černokňažník zamieril ku dverám a Goryvlad cupotal za ním.

- - -

Hradisko sa rozkladalo na temene rozložitej vyvýšeniny. Chránili ho priekopy a mohutné valy posilnené palisádami. V opevnení sa otvárali dve brány, od jednej k druhej sa šlo dobrých šesť honov. Cesta, čo ich spájala, rezala Bojnohrad napoly.

Návršie bolo členité a zvlnené. Na tiahlej vyvýšenine v juhovýchodnom výbežku hradiska sa nachádzalo obetisko. Chránila ho ohrada z vysokých zahrotených kolov. Rogan a Goryvlad vošli jedinou úzkou bránou a kráčali pomedzi jamy, v ktorých ešte tlela pahreba z posvätných ohňov.

Za dávnych čias sa tunajšie rody chodili klaňať košatému dubu. Jedného dňa ich Perún poctil svojou prítomnosťou a udrel do duba ohnivou širočinou. Aj ten rozoklaný čierny pahýľ však vyzeral majestátne, ba zlovestne. Na pahýľoch obhorených konárov viseli býčie a baranie lebky, do puklín v kmeni vkladali lovci medvedie pazúry, vlčie tesáky a kančie kly. Pod stromom spočíval veľký balvan so zarovnaným vrchom. Plocha i boky kameňa sčerneli od množstva obetnej krvi.

Mŕtvy strom strážili v nepravidelnom kruhu bohovia – Perún, Živa, Radhost, Vesna a ďalší, niektorých Rogan ani nerozoznal. Medzi starými stmavnutými modlami sa skvela aj jedna novšia a väčšia, vztýčená zrejme na Bojenov príkaz po dobytí hradiska. V ruke zvierala roh a snop obilia, na hlave mala pripevnené býčie rohy. Veles, vrchný boh Nitrianskeho kniežatstva.

- Dobré miesto, - uznal Goryvlad. - Pod zemou sa splietajú mocné prúdy.

„Starí vedomci vedeli, kde obetovať bohom,“ prikývol Rogan a tasil meč.

Už bol najvyšší čas. Čepeľ Krutomoru nedočkavo žiarila. Černokňažník zabodol hrot do zeme a pokľakol k zbrani. Vlk si sadol blízko neho. Spoločne sa sústredili, až kým ich neobklopili jazyky Krvavého ohňa.

Čoskoro začuli vzdialený hlas:

„... vzývam ťa, ty zrodený z Černobohovej krvi, vládca Krvavého ohňa...“

Rogan tuhšie zovrel rukoväť meča, oči mu zažiarili jasnejšie a plamenná stena sa rozostúpila. S Goryvladom sa dívali na výjav zaliaty sýtočerveným svetlom – v priestrannej dvorane stáli pozdĺž stien zakrytých pestrofarebnými závesmi krásne vyrezávané modly.

- Tú svätyňu poznám. Aj žreca.

Rovno pred nimi, zdanlivo na dosah, kľačal muž vo vyšívanej halene. Bol celý ovešaný amuletmi a aj dlhé vlasy a bradu mal pretkané šnúrkami, koženými remienkami, pierkami, kosťami, zvieracími zubami a pazúrmi. Ruky mal zamazané od krvi a zdvihnuté v modlitebnom geste. Oči zatvoril a v posvätnom tranze kýval trupom dopredu-dozadu.

„... pán Kančej hory, spoločník vlkov, zabijak goričov, ty si premohol Morenu a vrátil sa z kniežatstva mŕtvych...“

„Dobrogost!“ prerušil ho Rogan netrpezlivo.

Žrec sa vyľakane strhol a spadol dozadu, len vďaka bleskovo vystretej ruke sa nezvalil na chrbát. Vytreštenými očami zízal do plameňov, ktoré šľahali z ohniska v honosnej svätyni.

„Mocný... počuješ ma?“

„Počujem a vidím. Hovor, prečo si vykonal obrad Krvavého ohňa?“

„Mocný, ako vieš, slúžim Radomirovi, kniežaťu Nitry...“

„Pravdaže. On ti kázal vyvolať ma?“

„Áno, vznešený. Potrebuje ťa. Tvoje nepozemské schopnosti. Žiada si tvoju prítomnosť na hradisku Devín nad sútokom Moravy a Dunaja.“

„Radomir je na Devíne?“

„Nie, stále v Nitre, ale hneď po dožinkách sa vyberie na cestu...“

„Rovnodennosť je o tri dni. Dostihnem ho ešte v Nitre.“

„Ale z Kančej hory...“

„Nie som na Kančej hore. Som v Bojnohrade.“

„Och...“

„Čo chce Radomir na Devíne?“

„Nuž... Devín samotný. Ako isto vieš, hradu vládne knieža Lučivoj. Je starý a nemá mužského následníka, len dcéru zrelú na vydaj. O jej ruku sa uchádza Mojmír, vládca Moravy. Aj Radomir však ponúkol pytača, svojho syna Pribinu. Lučivoj je nerozhodný. Vyhlásil, že dá dcéru tomu, kto ho zbaví kliatby.“

„Akej kliatby?“

„Devín sužujú nájazdy zlých besov.“

„Chápem. Radomir žiada, aby som ich zahnal a získal tak pre Pribinu ruku Lučivojovej dcéry. A s ňou aj Devín, najvýznamnejšie hradisko na nitriansko-moravskom pomedzí. Hm... Prečo tým nepoveril teba?“

„Mocný, keby tých démonov dokázal zapudiť obyčajný žrec, zrejme by už Lučivoja dávno neobťažovali. Zjavne je to úloha pre mocného čarodejníka.“

„Ale ani Mojmír sa len tak nevzdá. Koho asi on povolá proti besom?“

„Nemám potuchy, mocný. Mojmír sa poklonil krížu, dal porúbať modly starých bohov a vyhnal všetkých žrecov a vedmy.“

„No práve.“ Černokňažník zamyslene pokýval hlavou.

„Pane, čo odkážeš kniežaťu? Môže rátať s tvojou pomocou?“

- Záleží na odmene.

Dobrogost znovu vypúlil oči, keď mu kdesi za čelovou kosťou zadrnčal ten čudný hlas.

„Poveril ma, že s tebou môžem vyjednávať, pane. Ponúka ti sedem strieborných hrivien. Tri vopred, štyri potom. Ak sa všetko podarí k jeho plnej spokojnosti, pridá ti aj jeden zlatý prút.“

- Cha! - odfrkol si Goryvlad. - Hrsť striebra za to, že Radomirovi získame také dôležité hradisko?

„Je to štedrá ponuka!“

- Nedaj sa vysmiať, priateľu. Chcel si sa jednať, tak sa jednajme. Dvanásť strieborných hrivien, z toho polovicu vopred. A ak sa úloha podarí, ešte tri zlaté prúty navrch.

„Platí.“

- Čože?

„Súhlasím. Sme dohodnutí.“

- Počkaj chvíľu. Mal si sa jednať. Namiesto toho sa tváriš, akoby si práve dohodol dobrú cenu. Do akej výšky ti Radomir dovolil ísť?

Žrec sa zatváril skrúšene. „Záleží na tom, vládca vlkov? Už sme sa dohodli.“

- Vrav, koľko najviac si mohol ponúknuť? Inak ti vstúpim do mysle a zistím si to sám!

„Nie, netreba!“ Dobrogost si odkašľal. „Dvadsať strieborných a pol tucta zlatých.“

- Rohatý to skáral! Jednajme sa znovu.

„Stačilo, Gorja,“ zašomral Rogan netrpezlivo. „Dohoda platí. Tucet strieborných, tri zlaté. Ak sa všetko podarí. Odkáž svojmu pánovi, že sa k nemu čoskoro pripojím!“

„Ďakujem ti, ó, vznešený a mocný...“

Černokňažník vykmasol meč zo zeme a plamene nad obetiskom pohasli.

- Prečo si to urobil, braček?

„Čo ako?“

- Prečo si to prijal? Ide tu o Radomirove mocenské záujmy. Na staré kolená sa z neho stal dobyvačný chamtivec. Budeš ho v tom podporovať, dokonca mu pomáhať? Po tej pohrome na Arkone sme si predsa sľúbili, že sa viac nebudeme pliesť do šarvátok mocných.

„Tu nejde o Radomira a jeho mocibažnosť.“

- Tak o Pribinu? Viem, že máš toho šuhaja rád, ale je pod tvoju dôstojnosť, aby si mu robil dohadzovačku...

„Nie, ani o Pribinu nejde.“

- Ach. Teda tak. Už rozumiem. Mojmír.

„Mojmír,“ prikývol Rogan a skrivil ústa, akoby mu zvuk toho slova priniesol pachuť na jazyk. „Sukin syn. Rád priložím ruku k čomukoľvek, čo mu skríži plány.“

- Len aby ťa toto rozhodnutie nemrzelo.

„To bude. Už o chvíľu. Musím dať vedieť na Kančiu horu, že sa omeškám. A poriadne.“

- Ajaj. Toto sa tvojej drahej nebude páčiť.

„Veru nebude. Ani trochu.“

- No, tak ja pomaly pôjdem. Toto zvládneš sám, však?

Rogan s povzdychom prikývol a znovu začrel hrot meča do pôdy obetiska. Goryvlad sa bleskovo zvrtol a vybehol medzerou v ohrade skôr, než jeho druha opäť obklopili plamene.