Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Všetko naopak

Ján Chalupka

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Pavol Tóth, Miriama Mládková, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0326-2

Pôvodná publikácia

Ján Chalupka. Výber z diela v dvoch zväzkoch. Zväzok II. (Drámy). Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1954. 508 s. Jozef Nižňanský, zodpovedný redaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Evelína Radičová korigovala. Zlata Dônčová korigovala.

Bibliografické poznámky

Všecko naopak, aneb Těsnošilova Anička se žení a Honzík se vydává — divadelná veselohra od Jána Chalupku (1791 — 1871). Vyšla po česky v Prahe v roku 1832, v druhom vydaní po slovensky ako súčasť štvrtého zväzku Dramatických spisov (1874).

Je to Chalupkova druhá hra s témou Kocúrkova. Zo všetkých kocúrkovských hier najužšie nadväzuje na „prvé“ Kocúrkovo najmä preto, že sa v nej jednak opäť dostávajú na scénu štyri známe postavy (Tesnošil s Tesnošilkou a ich deťmi Anička a Honzík), jednak autor pokračuje v pranierovaní pokrivených charakterov , tzv. „tesnošilstva“, základnej črty charakteristickej pre Kocúrkovčanov. Naopak, v hre sa stráca národnobuditeľský a idealizujúci prvok, ktorý v Kocúrkove zastupovali postavy učiteľa Slobodu, Ľudmily a rechtora Procházku, čím sa zoslabilo vnútorné napätie hry a satira nadobudla viaceré črty karikatúry. Autor ešte viac zosilnil kritiku povahy a morálky Tesnošilcov, a to prostredníctvom ústredného motívu hry — hľadania vhodnej partie pre vstup do manželstva, ktorý sa priam núka na demonštrovanie pokrivených charakterov, keďže v tesnošilskom chápaní sú synonymom vhodného ženícha a nevesty bohatí a „správne“ národnostne ukotvení partneri. Tesnošil pri hľadaní partie pre svoje deti sleduje v prvom rade hospodársky prospech, čo spôsobuje, že Honzík sa zaplieta do intríg okolo dvoch „vereníc“ (starej panny Trasorítky a jej chovanice Johanky) a aj Anička má naraz dvoch nápadníkov (snúbenca, krajčírskeho majstra Cvernu, ktorého si priviedla z výchovy na Spiši, a starého mládenca notára Kvasivera, ktorého jej nahovoril otec). Terčom Chalupkovej satiry je v hre najmä Tesnošil, jeho pomaďarčenie, aj to, že si nevie urobiť poriadok vo vlastnej rodine, v ktorej sa ukazujú dôsledky jeho pomýlenej výchovy.

Hra je založená na vykreslení charakterov postáv prostredníctvom ich konania. Ukazuje „tesnošilstvo“ ako nevyliečiteľnú chorobu slovenskej buržoázie. Vo svojej dobe bola pomerne nedocenená — málo sa hrávala, prípadne sa prestala hrať pre jej „nepôsobivý“ (rozumej od „prvého“ Kocúrkova odlišný) záver.

Osoby

Čo ťa nepáli, nehas!

Kostolník v Kocúrkove.

(Predmluvu hľadaj tam kdesi nazadku.)

JÁN TESNOŠIL, čižmár.

MADLENA, jeho žena.

ANIČKA, jeho dcéra.

HONZÍK, jeho syn, mladý majster.

KVASIVERO, notáriuš.

MILOZVUK, rektor.

CVERNA, krajčír.

PANNA TRASORITKA.

JOHANKA, jej chovanica.

MAUŠL, žid.

DUNAPARTI, kaprál.

VERBOVANCI.

Dejstvo prvé

Výstup 1.

(Izba Tesnošilova.)

HONZÍK (zošíva sáry a spieva):

Dratva, smola, kopyto,

lápsik, šidlo, forditó.

A čo čiriž zalepí,

to sú čižmárske cepy.

Od rána do večera

krájačka má sekera,

môj pluh mušta z oceli,

to je život kyselý.

Štyri groše na týždeň,

za to pracuj každý deň.

Vem čert muštu, kopyto,

lápsik, šidlo, forditó.

Tá podo mnou úbohá,

so mnou vzdychá trojnoha,

celý chrbát ma bolí,

kto chce, nech dratvy smolí.

Pobežím, kam ma oči

zanesú, do Levoči;

ty, šablička brúsená,

budeš mi verná žena.

Výstup 2.

Johanka a Honzík.

JOHANKA: Veru pekne! Včera mi večnú lásku sľuboval, a dnes — sa mu sníva o Levoči a šabličke.

HONZÍK: He, he, he! (Vstane od verštatu.)

JOHANKA: A beží, vraj, kam ho oči zanesú!

HONZÍK: Áno, až do Levoče, tam sa v kasárni zastavíme — he, he, he! (Uštipne ju v líce.)

JOHANKA (odstrčí ho): Urob si, čo len chceš, ale mňa si nemal tak špatne ošialiť a za nos vodiť až do posledného okamženia. (Fiká.)

HONZÍK: No, to sa mi ľúbi! Johanka, veďže maj rozum!

JOHANKA: Takto sa oklamať vo svojej nádeji! (Zastrie zásterkou oči a fiká.)

HONZÍK (ide k nej a pojme ju za ruku): Daj pokoj, ty blázon, týmto daromným lamentáciám. Aký som bol včera, taký som dnes a toto moje srdce len za teba bije. (Strhne jej zásterku z očí a pohladká na líce.)

JOHANKA (usmieva sa): No tak, Honzíčko, a viacej mi o šabli ani slova, síce si hneď koniec urobím.

HONZÍK: Neboj sa nič; ja nechcem teľa na chrbte vláčiť. A ak by musel teba opustiť, pôjdem svetom a moje oko nikdy viacej neuvidí Kocúrkovo.

JOHANKA: Ty mňa opustiť nesmieš, Honzíčko, nech sa tam pučí tá stará, ako chce.

HONZÍK: A či neodíde dakde ten tvoj anjel strážca? Tak ma od samého rána čosi k vám tiahlo, že si neviem rady.

JOHANKA: Moja pani matka — —

HONZÍK: Panna matka, tuším.

JOHANKA: Ako chceš, ale ja ju len tak zoviem. Moja pani matka teda sa poberá na pohreb a o desiatej sa má vyzváňať. To je to, čo som ti chcela v náhlosti oznámiť.

HONZÍK: Len čo ju uzriem cez most prášiť, nohy na plecia a po záhumní fuk do záhrady!

JOHANKA: No, ostaň zdravý, Honzíčko! Do šťastného videnia!

HONZÍK: Len pozor, aby ťa ani živá duša nevidela.

Výstup 3.

HONZÍK (sám; sadne k verštatu, hvízda, ale hneď mrští sáry a vstane): Toto je mrzuté remeslo! Len sedieť a sedieť a naťahovať a štichať. A to deň po dni vždy jedna nôta. A tak sa krčiť na tom stolci ako latinské „S“. To nie je pre statočného človeka. Na moju pravdu by sa naozaj zverboval, keby mi to dievča v hlave nevrčalo. — Ale ja moju Johanku viacej neopustím! Musím sa ja len mamičke zdúveriť. Však ona tatuška prekabáti a bude vedieť, čo robiť. — Krem toho, čo som sa stal majstrom, voždy ma k tomu ženeniu nahovára. (Madlena sa vo dverách ukáže a poslúcha.)— Nebudem mnoho okolkovať, ale jej naprosto svoju žiadosť vybúšim. (Sadne k práci.)

Výstup 4.

Madlena a Honzík.

HONZÍK (zdesí sa): Vy ste tuším všetko počuli.

MADLENA: Len tak spolovice.

HONZÍK: To by som si bol radšej z jazyka odhryzol.

MADLENA (pristúpi a hladí mu hlavičku): No, no, ty blázon! Veď sa mi vari len nebudeš za to hanbiť, že sa máš oženiť. Či to nebude chválitebnejšie, ako sa túlať noc po noci?

HONZÍK: Veď i ja tak myslím a veru radšej budem v poctivej loži odpočívať, ako — —

MADLENA: Tak, Honzíčko, tak, to si múdro povedal. Ale otcovi o tom ešte ani slova!

HONZÍK: Pánboh uchovaj! Ten by ma ešte pred svadbou s lápsikom zosobášil.

MADLENA: To nie; veď on ťa tiež mieni oženiť, ale — vraj — len na fašiangy. A v Kocúrkove sa mu, pravda, ani jedna neľúbi.

HONZÍK: A vždy sa mu len o akomsi Komárne sníva; že tam, vraj, pozná akúsi Maďarku —

MADLENA: A v tom má pravdu, že sa u nás ani jedna pre teba nehodí.

HONZÍK: A ja by vám predsa jednu povedal, tak — v dúvernosti; či ma rozumiete?

MADLENA: Nuž veď ich môžeme všetky precúdiť. — Ty, myslím, tú na dolnom konci rozumieš.

HONZÍK: Len to by mi chybovalo a nič inšieho.

MADLENA: Nuž?

HONZÍK: To by štyri ruky nestačili len na jej cifry zháňať a z každého jarmarku by jej musel dačo po novej móde doniesť trebárs i na mojom vlastnom chrbte.

MADLENA: A tá jej suseda, či je to dačo lepšieho? Ani neučesaná, ani neumytá.

HONZÍK: O tej sa ani nemyslelo. (Po strane.)Musím ju povodiť po celom Kocúrkove, až prídeme na tú opravdivú.

MADLENA: Nuž a kohože by si predsa myslel?

HONZÍK: Tam za Vacovskou bránou, mamička, čože by ste o tej povedali? Hodinárska dcéra! Ale by sa asnáď len i za čižmárskeho majstra uponížila.

MADLENA: Chlape! Či vieš, čo je to „Cti otce svého i matku svú“? A tá sa už svojej vlastnej materi do vlasov nanosila.

HONZÍK: Na moju pravdu, tá by i mužovi šticu nadurila.

MADLENA: Tej pokoj! Tá by ti i oči vydriapala.

HONZÍK: Nuž kohože teda, pani matka?

MADLENA: Bez chyby nie je ani jedna.

HONZÍK: Tá Dorka by ale mala pekný parsún, keby nebola taká jazyčnica.

MADLENA: Veru, jazyk ako meč. A behúň! I tam zíde, kde ju nezaseješ.

HONZÍK: Mamička, toto sme zle premysleli, takto neprídeme ku koncu.

MADLENA: Nuž a čože ty zamýšľaš?

Honzík: Predložím vám ja jednu; tá sa vám veru bude páčiť.

MADLENA: Hovor, srdiečko, hovor! Akú si vyvolíš, na tej i ja pristanem; veď nie ja, ale ty budeš s ňou bývať. Povedzže mi, povedz svoj úmysel.

HONZÍK: Ale sa ja hanbím.

MADLENA: Za to sa hanbiť! Či je to niečo zlého?

HONZÍK: Nuž nechže bude; raz by to predsa muselo vypuknúť. — Tá Johanka, mamička, mi od minulých fašiangov vždy v hlave trčí.

MADLENA: To ste si vy, fiam uram, dobre premysleli.

HONZÍK: A ja som ju časom i navštevoval.

MADLENA: To mi je čosi nového.

HONZÍK: Lenže tá stará panna zle zazerá.

MADLENA: To verím; musel by si mať harmales a erby po stene.

HONZÍK: A Johanka je jediná dcéra.

MADLENA: No a dievča, či sa ukazuje nejako naproti tebe?

HONZÍK: Samá vľúdnosť a túžobné vzdychanie.

MADLENA: Nemožno!

HONZÍK: To vám pečaťou potvrdím.

MADLENA: Tak sme teda vyhrali!

HONZÍK: Ach, ale tá nešťastná tabačnica.

MADLENA: I s tou sa urobí poriadok.

HONZÍK: Tú ani čert neprekabáti.

MADLENA: Nič sa neboj! O pol hodiny uvidíme, či Johanka bude mojou nevestou. — Hneď ta pobežím.

HONZÍK (po strane): Tak by som sotva uvidel. (Škrabe si hlavu.)

MADLENA: Ty na to nič nehovoríš? Nepáči sa ti môj úmysel?

HONZÍK: Nechže bude, keď má tak byť. Len aby sme v hanbe neostali.

MADLENA: To bude moja starosť. Len otcovi o tom ani slova!

HONZÍK: Ani slova.

MADLENA: Veď sa hneď nahľadíme, čo vykonáme. (Odíde.)

Výstup 5.

HONZÍK (sám): Ja viem, že nič nevyhráme. To by tá harfa bola musela iné struny natiahnuť. Rád by vidieť tie okále, ktoré vyvalí. Len by kohosi metlou nevyčesala! — A teraz do roboty! Síce sa pomelie jedno teremtette za druhým, ak sa tie sáry nezhotovia. (Sadne k veršatu a spieva.)

Štyri groše na  týždeň,

za to pracuj celý deň!

Vem čert muštu, kopyto,

lápsik, šidlo, forditó.

Výstup 6.

Tesnošil (vracia sa z jarmarku) a Honzík.

TESNOŠIL (zloží na stôl čižmy z pleca): Vígan, fiam uram, vígan! [1] Otec sa musí túlať po jarmarku, a pán syn sebe vyspevuje. Utešený kanálik!

HONZÍK: Pri speve, uram atyám, [2] sa i práca lepšie darí, lebo sa z chuti pracuje.

TESNOŠIL: No veď uvidíme, či sa ti pri tom speve ten tvoj remek [3] vydaril. —— Sem tie sáry!

HONZÍK (podá mu ich): Tá druhá, pravda, je ešte nie hotová, ale sa úfam, že bude slúžiť majstrovi na pochvalu.

TESNOŠIL: Hrom a peklo! To si si ty čosi pekného vyspieval! Veru ti poslúži na pochvalu, lapátos teremtette! [4]

HONZÍK: Ale vám sa nič nepáči na svete.

TESNOŠIL: Jedna sára naopak a druhá na líce! Pekný remek od mladého majstra Tesnošila!

HONZÍK: Ale kírem.

TESNOŠIL: Kírem, kírem, akasztófáravaló! [5]

HONZÍK: Ach, len toľko nekastofaralujte; radšej mi nabohujte, koľko chcete; aspoň človek rozumie, čo vravíte.

TESNOŠIL: Veď ja tebe nabohujem, semmirevaló! [6]Tie dve sáry, či to všetka práca? Zase si sa túlal po noci? A deň po dni plaumontok? [7] Takto z nás nič nebude. Sadni a páraj!

HONZÍK: (sadne a pára):I to znamená z jednej práce dve robiť.

TESNOŠIL: Hallgass! [8] Párať budeš, dokým môj chlieb jedať budeš; na svojom chlebe rob, čo chceš.

HONZÍK: Veď sa veru i to stať môže.

TESNOŠIL: Ba musí sa stať! (Sadne k nemu.)A teraz dratvu do ruky; to sa musí vyhotoviť ešte dnes.

HONZÍK: Tá jedna sa ľahko zošije. (Pracuje.)

TESNOŠIL: Lepšie že priťahuj a husto že jeden štich popri druhom! Nie ako by zajac poskákal. To nie je do jarmarku. — Tak, hľa! Ako to hneď ináč ide, kadenáhle človek rozum dohromady pozbiera. Ale tvoj blúdi hébe hóba amint a magyar mondja. [9] Ty sa, chlape, oženíš! Takto z nás nič nebude, soha, nikdy!

HONZÍK (skočí od radosti): Na moj pravdu, uram atyám, vy, mamička a ja sme jednej mysli. Len čo odišla mamička na vohľady.

TESNOŠIL: Na vohľady? A otec nevie o tom ani slova!

HONZÍK: Veď mi to tak naložila, aby vám o tom ani slova nehovoril.

TESNOŠIL: Hm!

HONZÍK: To nemáte ináč.

Koniec ukážky