Jack Kerouac

On the Road

Copyright © 1955, 1957 Jack Kerouac

Copyright renewed © 1983, Stella Kerouac

Copyright renewed © 1985, Stella Kerouac and Jan Kerouac

All rights reserved

Translation © Otakar Kořínek, 1991, 2016

Design & Layout © Marek Kianička, 2022

Slovak edition © Artforum, 2022

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Prvá časť

1

S DEANOM SOM SA SPOZNAL krátko nato, ako sa nám so ženou rozpadlo manželstvo. Práve som sa vylízal z vážnej choroby, o ktorej sa tu nejdem rozširovať, a keď, tak hádam len toľko, že mala čo robiť s tým nešťastným, otravným rozvodom a s mojím pocitom, že všetko je mŕtve, stojatá voda. S príchodom Deana Moriartyho sa začalo v mojom živote obdobie, ktoré možno nazvať životom na ceste. Predtým som často sníval, že vyrazím na západ, aby som videl, čo a ako, ale bolo to len také plánovanie, a nie a nie sa rozhýbať k činu. Dean je na takú cestu ideálny parťák, lebo sa vlastne na ceste narodil, keď jeho rodičia prechádzali v dvadsiatom šiestom cez Salt Lake City v starej rachotine do Los Angeles. Prvý raz som o ňom počul od Chada Kinga, ktorý mi ukázal pár jeho listov z polepšovne v Novom Mexiku. Strašne ma tie listy zaujímali, lebo v nich tak naivne a milo prosil Chada, aby mu vysvetlil Nietzscheho a ostatné úžasné intelektuálnosti, v ktorých je doma. Raz sme o jeho listoch debatovali s Carlom, a pritom padla otázka, či toho neobyčajného Deana Moriartyho niekedy spoznáme. Ale to je už dávno, ešte keď Dean nebol taký ako dnes, keď bol mladistvý delikvent, obostretý tajomstvom. Potom prišla správa, že Dean je z polepšovne vonku a mieri do New Yorku, vôbec prvý raz, a ešte sa trúsili reči, že sa práve oženil s akousi Marylou.

Raz som sa len tak poflakoval po univerzitnej štvrti a Chad s Timom Grayom mi povedali, že Dean býva v akejsi barabizni vo Východnom, teda španielskom Harleme. Prišiel vraj včera večer aj so svojou apartnou kosťou Marylou. Vystúpili z autobusu na Päťdesiatej avenue a hneď, kde by sa najedli, a rovno za rohom zapadli k Hektorovi a odvtedy bol Hektorov bufet pre Deana vrcholným symbolom New Yorku. Míňali tam peniaze na velikánske krásne koláče s polevou a na šľahačkové zákusky.

Dean celý čas hučal do Marylou veci ako: „Teraz sme, kočka moja, v New Yorku, a hoci som ti ešte nepovedal všetko, čo sa mi premlelo hlavou, kým sme prešli Missouri, a hlavne keď sme šli okolo polepšovne v Booneville, čo mi pripomenulo moje väzenské problémy, je absolútne jasné, že naše osobné nedoriešenosti v ľúbostnom živote musíme odložiť na neskôr a už aj začať myslieť na konkrétne životné plány…“ a tak ďalej, ako to už bolo v tom prvom období jeho štýlom.

S chalanmi sme sa vybrali do toho ich kvázi bytu a Dean nám prišiel otvoriť v trenírkach. Marylou vyskočila z postele, Dean ju poslal do kuchyne, asi urobiť kávu, a hneď spustil o svojich sexuálnych záležitostiach, lebo sex bol preňho jedinou a najposvätnejšou vecou v živote, hoci potil krv, aby naškrabal na živobytie a tak. Mal vo zvyku stáť s očami zapichnutými do zeme a v jednom kuse prikyvovať ako mladý boxer na trénerove inštrukcie za ustavičného „no jasné“ a „teda fakt“. Na prvý pohľad pripomínal mladého Gena Autryho – frajer, úzke boky, modré oči, pravý oklahomský prízvuk – vlasatý hrdina snežného západu. Veď aj krátko predtým, ako si vzal Marylou a prišiel na východ, robil na ranči Eda Walla v Colorade. Marylou bola pekná blondínka so záplavou prstienkov v mori zlatých kučier. Sedela na kraji postele s rukami spustenými v lone, zahmlené modré dedinské oči vypleštené do prázdna, lebo trčala v odpornom šedivom newyorskom byte, o akých počúvala na západe, a čakala tam ako Modiglianiho vyziabnutá surrealistická žena predĺžených tvarov v decentnej izbe. Bola chutnučká, to je fakt, ale inak strašne hlúpa a schopná príšerných vecí. Vtedy sme celú noc pili pivo, pretláčali sa rukami a debatovali až do svitania, a keď sme potom osprostení sedeli v sivom začínajúcom ráne pochmúrneho dňa a fajčili vajgle z popolníka, Dean nervózne vstal, zamyslene prešiel sem-tam a zahlásil, že najbližšie, čo treba, sú raňajky a pozametať, a urobí to Marylou. „Inými slovami, musíme sa rozhýbať, kočka moja, lebo inak to nebude ani z voza ani na voz a nebudeme nič vedieť a naše plány nenaberú konkrétny smer.“ Nato som odišiel.

Na druhý týždeň sa zveril Chadovi Kingovi, že sa od neho musí naučiť písať, aj keby sa čo robilo. Chad mu povedal, aby išiel za mnou, že spisovateľ som ja. Dean si medzitým zohnal robotu na parkovisku, posekal sa s Marylou v ich hobokenskom byte – prečo šli práve do Hobokenu, to vie len Pán Boh –, a Marylou sa tak naštvala a lomcovala ňou taká pomstychtivosť, že bežala k fízlom s akýmsi bláznivým vymysleným udaním a Dean sa musel z Hobokenu zdekovať. Nemal kde bývať. Hneď sa teda vydal do Patersonu v New Jersey, kde som býval s tetou, a keď som raz večer študoval, ozvalo sa zaklopanie a v tmavej predsieni stál Dean, ukláňal sa, servilne sa ošíval a vraví: „Ahoj, pamätáš si ma… Dean Moriarty… Prišiel som, aby si ma naučil písať.“

„A kde máš Marylou?“ spýtal som sa a on na to, že si zrejme vykurvila pár dolárov a vrátila sa do Denveru – „kurva jedna!“ Vypadli sme na pivo, lebo v obývačke sedela teta a čítala noviny a pred ňou sme nemohli hovoriť, o čom sme chceli. Iba raz pozrela na Deana, a to jej stačilo – vraj je to blázon.

V krčme som povedal Deanovi: „Počuj, boha tvojho, ja dobre viem, že si za mnou neprišiel len preto, aby si sa stal spisovateľom. A navyše o tom dokopy nič neviem. Len to, že sa na to musíš upnúť ako narkoman na drogu.“ A on na to: „Ale samozrejme, ja presne viem, ako to myslíš, a tieto problémy už aj mne napadli, ale mne ide o uvedomenie si tých faktorov, ktoré robia človeka závislým na Schopenhauerovej dichotómii pre vnútorne uvedomený…“ a tak ďalej v tom štýle, veci, z ktorých som nerozumel ani mäkké f a on už ani ten mäkčeň. Vtedy naozaj nevedel, o čom hovorí; bol to len mladý delikvent, celý divý do úžasnej predstavy, že sa stane pravým intelektuálom, a rád takým tónom a takými slovami rozprával, ale bez ladu a skladu, ako to odpočúval od „pravých intelektuálov“ – lenže pozor, v ostatných veciach nebol ani zďaleka taký naivný a stačilo mu pár mesiacov s Carlom Marxom, aby sa dostal komplet do obrazu vo výrazoch a žargóne. Na ostatných úrovniach bláznovstva sme sa však zhodli a pristal som, že môže ostať u mňa, kým si nenájde prácu, a ďalej sme sa dohodli, že niekedy vyrazíme na západ. To bolo v zime roku 1947.

Raz večer, keď u nás dovečeral – to už mal tú prácu na parkovisku v New Yorku –, sa mi naklonil cez plece, ako som odušu klepal do stroja, a vraví: „Rýchlo, kamarát, tie baby nepočkajú, švihni si.“

„Vydrž chvíľu, hneď to bude, len čo dokončím túto kapitolu,“ a bola to jedna z najlepších kapitol v celej knihe. Potom som sa nahodil a vyrazili sme do New Yorku za kočkami. Keď sme v autobuse prechádzali prízračnou fosforeskujúcou prázdnotou Lincolnovho tunela, vrážali sme do seba, rozhadzovali sme rukami, vykrikovali na seba a v kuse čosi mleli a na mňa sa začala prenášať tá jeho strelenosť. Dean bol jednoducho strašne zbláznený do života, a hoci bol hochštapler, okolie balamutil iba preto, lebo chcel naplno žiť a dostať sa do styku s ľuďmi, pre ktorých by bol inak vzduch. Balamutil aj mňa a ja som to vedel (bývanie, strava, „naučiť sa písať“ a tak ďalej) a on vedel, že to viem (to bol základ nášho vzťahu), ale mne to bolo jedno a vychádzali sme fajn – nijaké lezenie na nervy, nijaké obskakovanie, obchádzali sme sa po špičkách ako dvaja noví, duševne spriaznení priatelia. Postupne som sa od neho učil toľko, koľko sa podľa všetkého učil on odo mňa. Pokiaľ ide o moje písanie, vravel: „Do toho, do toho. Robíš to senzačne!“ Díval sa mi cez plece, keď som písal, a vykrikoval: „Jasné! To je ono! Tak! Pánabeka! Človeče!“ a „Fí!“ a utieral si vreckovkou tvár. „Chlapče, toľko toho treba urobiť, toľko napísať. Ale už len ako začať, odkiaľ, aby sa to dostalo na papier, aby sa človek nedal zabrzdiť umiernenosťou a mindrákmi, vieš, literárnymi zábranami a gramatickými strašiakmi…“

„To sedí, kamarát, na chlp presne sedí, čo si povedal,“ a badal som akési posvätné záblesky v tom jeho nadšení a víziách, ktoré opisoval s takým strhujúcim zápalom, že sa ľudia v autobuse začali obzerať, aby videli toho „cvoka v tranze“. Na západe prežil tretinu života v biliardových herniach, tretinu v base a tretinu v knižniciach. Bolo ho vídať, ako uháňa po zasneženej ulici do herne, bez čiapky, pod pazuchou knihy, alebo ako sa škriabe po stromoch do podkrovných izbičiek kamošov, kde celé dni čítal, alebo sa skrýval pred fízlami.

Dorazili sme do New Yorku – už som zabudol, čo a ako, ale mali to byť dve černošky, lenže tam neboli. Dean si s nimi dohovoril večeru, ale neukázali sa. Zaskočili sme teda na jeho parkovisko – mal tam búdu, kde sa prezliekol, pred puknutým zrkadlom sa vyštafíroval a vypadli sme. A v ten večer sa spoznal s Carlom Marxom. Keď sa tí dvaja stretli, stalo sa čosi úžasné. Dve posadnuté duše, a hneď si padli do rany. Pár prenikavých očí hľadel do iného páru prenikavých očí – hochštapler-svätec s rozžiarenou dušou a zádumčivý hochštapler-básnik s temnou dušou, to ako Carlo Marx. Od tej chvíle som vídal Deana veľmi málo a trocha ma to aj mrzelo. Ich energie sa zrazili strmhlav, ja, proti ním nemehlo, som s nimi nevládal držať krok. Vtedy sa začal bláznivý vír toho, čo malo prísť, vír, ktorý strhne všetkých mojich kamošov a moje poskromné príbuzenstvo do veľkého prašného mračna nad Americkou nocou. Carlo mu rozprával o Bullovi Leeovi, o Elmerovi Hasselovi a o Jane – o Bullovi Leeovi, ktorý v Texase pestoval marihuanu, o Hasselovi z Rikerovho pajzlu a o Jane, ktorá blúdila po Times Square nafetovaná benzedrínom s dcérkou v náručí, a nakoniec skončila v ústave Bellevue. Dean zasa rozprával Carlovi o neznámych ľuďoch zo západu, ako bol Tommy Snark s konskou nohou, expert na biliard, kartár a podivný svätý. Rozprával mu o Royovi Johnsonovi, Edovi Dunkelovi, o kamošoch z detstva, z ulice, o svojich nespočetných frajerkách a búrlivých žúroch, o pornofotkách. O svojich hrdinoch, hrdinkách, dobrodružstvách. Hnali sa spolu po ulici, všetko okolo seba hltali v prvotnom zápale, ktorý neskôr tak posmutnel, zjasnozrivel, sprázdnel. Ale v tej chvíli tancovali ulicami ako dvaja pojašenci a ja som sa vliekol za nimi, ako sa vlečiem celý život za ľuďmi, ktorí ma zaujímajú, lebo pre mňa existujú len blázni, ľudia zbláznení do života, zbláznení do debát, zbláznení do spasenia, dychtiaci, aby mali všetko hneď a naraz, ľudia, ktorí nikdy nezívajú a nehovoria všednosti, ale horia, horia, horia, ako tie prenádherné žlté rímske ohňostroje, rozprskujúce sa tisíckami pavúčích nôh medzi hviezdami a uprostred modro vzbĺknu a všetci vzdychajú: „Ááách!“ Ako to volali takých mladých ľudí v Goetheho Nemecku? Dean sa strašne chcel naučiť od Carla písať – to už o ňom viete – a preto naňho útočil svojou širokou vášnivou dušou, akú môže mať len hochštapler. „Carlo, počkaj, nechaj aj mňa niečo povedať – počúvaj, ja tvrdím…“ Nevidel som ich asi dva týždne a za ten čas stmelili svoj vzťah celodenno-celonočnými debatami do diabolských rozmerov.

Potom prišla jar, najlepší čas na cestovanie, a všetci z našej roztrúsenej partie sa niekam chystali. Ja som drel na románe, a keď som nalomil polovičku – po ceste na juh, kde sme s tetou navštívili brata Rocca –, bol som konečne pripravený vyraziť prvý raz na západ.

To už bol Dean preč. S Carlom sme ho odprevadili na autobusovú stanicu na Tridsiatej štvrtej. Na poschodí tam mali automat, ktorý robil za štvrť dolára fotku. Carlo si dal dolu okuliare a vyzeral zlovestne. Dean si urobil záber z profilu a celkovo vyzeral vyplašene. Ja som sa dal zobrať spredu a vyzeral som ako tridsaťročný Talian, ktorý zabije každého, kto sa slovom dotkne jeho matky. Túto fotku si Carlo s Deanom rozrezali žiletkou napoly a každý si schoval svoju polovičku do peňaženky. Dean si dal na tú veľkú cestu späť do Denveru riadny vychádzkový oblek, aké sa nosia na západe. Prvýkrát sa v New Yorku odviazal a teraz odchádza. Hovorím odviazal, aj keď vlastne len drel ako kôň na parkovisku. Najfantastickejší parkmajster na svete, zacúva šesťdesiatkou do štrbiny a zastaví na prst pred múrom, vyskočí, preletí medzi blatníkmi, skok do ďalšieho auta, na dlani ho osemdesiatkou otočí a šup s ním zadkom medzi dve autá, hup von, zaparkuje auto s húkaním tak, že sa ešte dlho kyvoce, keď z neho vystrelí, potom behom ako šprintérska hviezda k búdke po kupóny, podá kupón, naskočí do auta, čo práve prišlo, keď majiteľ ešte ani dobre nie je vonku, doslova popod neho vletí dnu, keď ten ešte vystupuje, vyrazí a dvere sa samy pribuchnú a páli k najbližšiemu voľnému miestu, oblúk, fuk dnu, brzda, von, do behu; takto robil bez prestávky osem hodín v noci, večerná špička a podivadelná špička, v umastených nohaviciach, v rozstrapkanom, kožušinou podšitom kabátci a deravých pleskotajúcich poltopánkach.

Teraz má na spiatočnú cestu nový oblek, modrý s tenkým prúžkom, vesta a tak – jedenásť dolárov na Tretej avenue, aj s hodinkami na retiazke, a kufríkový stroj, na ktorom začne písať v denverskom penzióne, len čo zoženie robotu. Na rozlúčku sme si dali u Rikera na Siedmej avenue párky s fazuľou a potom Dean nasadol do autobusu s nápisom Chicago a odfrčal do noci. A bol preč, ten náš kovboj zo západu. Sľúbil som si, že sa tiež vydám tým smerom, keď jar poriadne zakvitne a otvorí sa zem.

Takto sa teda začala celá moja skúsenosť zo života na ceste, a veci, ktoré ma čakali, sú také úžasné, že ich nemôžem nerozpovedať.

Áno, Deana som chcel lepšie spoznať – aj preto, že som bol spisovateľ a potreboval som nové zážitky, aj preto, že moje poflakovanie po univerzitnej štvrti už nikam neviedlo a ohlupovalo ma, ale hlavne mi Dean pripomínal aj napriek rozdielnosti našich pováh mnohých dávno stratených bratov; pri pohľade na jeho trpiacu vychudnutú tvár s mohutnými bokombradami a na jeho napätý, svalnatý, upotený krk sa mi vybavili chlapčenské roky na smetiskách a bagroviskách Patersonu a brehy rieky Passaic. Ušpinené pracovné handry mu priliehali k telu tak elegantne, že lepšie by človek nepochodil ani v módnom salóne, a vyslúžiť si môže takú garderóbu len od veľkej krajčírky Prírody, ako si ju vyslúžil Dean svojím strastiplným životom. V jeho nadšenom hovore som opäť počul hlasy dávnych druhov a bratov spod mostov, medzi motorkami, pri šnúrach s rozvešanou bielizňou v susedstve a za malátnych popoludní na priedomiach, keď chalani brnkali na gitarách, kým ich starší bratia už zarezávali vo fabrikách. Moji terajší kamaráti boli všetko „intelektuáli“ – nietzscheovský antropológ Chad, Carlo Marx s hlbokým, vážnym, nápadným hlasom, ktorým prednášal surrealistické vyšinutosti. Bull Lee s ťahavou rečou, zo zásady proti všetkému a všetko kritizujúci – alebo nedopečení kriminálnici ako Elmer Hassel s večne otráveným úškľabkom či Jane Leeová, to isté razenie, rozvalená na gauči s orientálnou prikrývkou a ohŕňajúca nos nad New Yorkerom. Ale Dean, to bolo čosi iné, jeho inteligencia bola absolútne logická, oslnivá a dôsledná, bez nudnej intelektuálčiny. Jeho „kriminalita“ negánila, nevrčala; bolo to búrlivé áno americkej radosti, bol v tom západ, západný vietor, óda na prérie, čosi nové, dlho prorokované, dlho očakávané (nerobil nič iné, iba z bujarosti kradol autá, aby sa mohol schuti povoziť). A navyše všetci moji newyorskí kamaráti boli opozičníci, stavali sa do pochmúrnej pozície boriteľov spoločnosti, oháňali sa únavnými knihomoľskými, politickými či psychoanalytickými dôvodmi, prečo to treba urobiť, kým Dean si touto spoločnosťou svišťal posadnutý chlebom a láskou; nestaral sa, čo a ako, „stačí mi zbaliť kočku, kamoš, len nech má medzi nohami riadnu výbavu“ a „stačí, keď sa môžeme napchať, kamoš, chápeš? Som hladný, strašne vyhladnutý, poď, ide sa jesť, už aj!“ –, a tak sme vyrazili jesť, jedno ako, jedno kam, lebo ako vraví Kazateľ: „To je tvoj údel pod slnkom.“

Západný pobratim slnka, tento Dean. Teta mi prorokovala, že sa s ním dostanem do malérov, lenže ja som počul nové volanie a videl nové obzory a veril som v svoju mladosť; a dajaký ten malér alebo aj to, že ma Dean nakoniec zavrhne ako kamaráta, že ma nechá plávať, ako sa stalo neskôr, že ma nechá hladného a chorého – čo na tom? Bol som mladý spisovateľ a chcelo sa mi vzlietnuť.

Vedel som, že kdesi týmto smerom budú kočky, budú fatamorgány, bude všetko; kdesi týmto smerom mi niekto podá perlu.

2

Z VETERÁNSKEJ PODPORY som si našetril dákych päťdesiat dolárov a v júli 1947 som bol pripravený vyraziť na západ. Od kamaráta Remiho Boncoeura zo San Francisca som dostal list, aby som prišiel, že sa spolu najmeme na loď okolo sveta. Vraj ma bez problémov dostane do strojovne. Odpísal som, že budem spokojný s hocijakou nákladnou loďou, len keď sa párkrát preveziem po Pacifiku a zarobím si dosť, aby som vyžil u tety, kým dorazím knihu. Remi písal, že býva v Mill City v akomsi baraku a že uňho budem mať fúru času na písanie, kým si odbavíme všetky ceremónie s najatím na loď. Žije s kočkou, ktorá sa volá Lee Ann; vie vraj fantasticky variť a vôbec, všetko bude klapať. S Remim sme boli spolužiaci z prípravky na univerzitu; bol Francúz, vyrástol v Paríži a bol to prvotriedny cvok – ale aký cvok, to som mal ešte len spoznať. Čaká ma o takých desať dní. Teta s cestou na západ vrelo súhlasila. Povedala, že mi prospeje, celú zimu som vraj drel a stále trčal doma; dokonca nebola proti, ani keď som jej povedal, že budem musieť sem-tam stopovať. Len mi kládla na srdce, aby som sa vrátil celý. V jedno ráno som teda naposledy odhrnul pohodlné prikrývky, na stole som nechal hrubý, dopoly napísaný román a s päťdesiatimi dolármi vo vrecku a s vakom, do ktorého som nahádzal zopár nevyhnutností, som vyrazil smer Pacifik.

Koniec ukážky