Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Škriatok

Ferko Urbánek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Mária Kunecová, Andrea Kvasnicová, Ida Paulovičová, Katarína Tinesová, Slavomír Kancian

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0153-4

Pôvodná publikácia

Ferko Urbánek. Škriatok. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1911. 80 s. Andrej Halaša usporaduje.

Bibliografické poznámky

Škriatok. Obraz z ľudu slovenského v 3 dejstvách s premenou a so spevami

Slovenský divadelný ochotník

Usporaduje: A. Halaša

Sväzok XIX.

Druhé vydanie

Túto prácu odmenil Slovenský Spolok v Pešťbudíne 100-zlatovou odmenou.

Nákladom Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku.

Tlačil Kníhtlačiarsky účastinársky spolok v Turčianskom Sv. Martine, 1911.

Osoby

JURO KREMENÁK, bohatý sedliak v Dúbravkách

ZUZANKA, jeho žena

MARIŠKA, ich dcéra

ONDREJ LIESKOVAN, rychtár

KATRUŠA, jeho žena

PAĽKO, ich syn

ŠULÍČKA, vdova po mlynárovi

EVUŠA, jej chovanica

MARTIN DÚBRAVSKÝ, statkár

ADAM MAŤUCHA, gazda na statku Dúbravského

JOŽKO, skleničkár

MIŠO, obecný sluha

HANA, jeho žena

PETER, sluha u Lieskovanov

ANIČKA, slúžka u Kremenákov

JULKA, chyžná u Dúbravských

DORKA, TEREZKA, robotnice na statku Dúbravského

Ľud z obce Dúbravky. — Robotníci. — Skleničkári.

Deje sa v Dúbravkách; prvé dve dejstvá na spoločnom dvore Kremenákovcov a Lieskovanov, tretie o 5 rokov neskoršie na statku Dúbravského.

Dejstvo I.

(Spoločný hospodársky dvor. — Na pravej strane bývajú Kremenákovci, na ľavej Lieskovani. — V stred javišťa veľká košatá lipa, pod ňou stôl, okolo neho lavice. — V úzadí verejná cesta.)

Výstup 1.

Kremenák. Zuzanka. Lieskovan. Katruša.

(Sedia okolo stola, na ňom maľovaný ploštek[1] s hriatym, dva poháriky a na kúsky pokrájaný osúch.[2]

LIESKOVAN (hlavu opretú o lavicu; pravicou udre na stôl): Ale, nuž, keď už má byť, nechže je čím skôr vo meno Božie! Dievča sa nám pozdáva a jemu tiež niet hany. Chlap na mieste! — Nie veru ľahkomyseľník, ani pijak a robotu spraví akúkoľvek, a to nielen ledabolo, ale poriadne, ako sa patrí.

KATRUŠA (utiera si oči): A dobré decko, že mu páru niet. Čo mi len na oku vidí, všetko ochotne urobí.

KREMENÁK: Veď ho známe! Pán Boh zavaruj, že by tomu kto zle pomyslel! — Naše dievča vám chváliť nejdem, vídate ho každý deň. Toľko len môžem povedať, že aká matka, taká Katka, a matke veru hany niet!

ZUZANKA (drgne ho lakťom): Ale, čo táraš, prosím ťa, čo ani k veci nepatrí.

KREMENÁK: Čože by som táral! To vie každý, že z ničoho je nič, a keď sa nepričiníš, nemáš. My, keď sme sa sobrali, čože sme mali? Dlhov vyše práva a dnes — chvála Pánu Bohu — stojíme si pevne na vlastných nohách.

LIESKOVAN: Nuž, súsedi drahí, nám netreba dcéru vašu vychvaľovať; známe ju.

KATRUŠA: Dievča ani blesk a nedivím sa nášmu Paľkovi, že mu vbehla pod oči.

LIESKOVAN (naleje do pohárikov; priťukne Kremenákovi): Nechže im tedy len Pán Boh pomáha! (Odpije do poly a podá Katruši.)

KREMENÁK (zdvihne pohárik): Pán Boh uslyš! (Odpije a dá Zuzanke, podávajúc Lieskovanovi ruku.)

KATRUŠA (pripije Zuzanke): Bože ich opatruj, že by žili v láske a svornosti po všetky dni života svojho!

ZUZANKA: A daj zdravia všetkým vospolok, že by sme sa šťastiu ich tešiť a radovať mohli. (Pripije a podá Katruši ruku.)

KREMENÁK, LIESKOVAN, KATRUŠA: Bože uslyš!

LIESKOVAN (utiera si pot s čela): Nuž, ja vám musím pravdu povedať, súsedi moji, že som naozaj rád, že sme to takto s pomocou Božou usporiadali. Naše dva grunty, ani dve smidky z jedného bochníka, dovedna sa pýtajú, všade jedno pri druhom. (Nalieva do pohárikov.)

KREMENÁK: A ten náš spoločný dvor by čudno vyzeral, aby sa mal deliť.

KATRUŠA: Čo len to, ale tá shoda a spokojnosť v dome je od zlata hodnejšia.

ZUZANKA: My žili sme spolu, ako jedna rodina, v bázni Božej a priateľskej kázni.

KREMENÁK: A úfam, že to i ďalej tak bude aj pri našich deťoch.

LIESKOVAN: Oj, nestarajte sa toľko; dobre bolo, dobre bude!

(Podajú poháriky ženám, každý svojej, a vypijú radom.)

KREMENÁK (vypijúc): No, ale už dosť! Už by sa mi skoro rozum motal, také je tuhé. Pán Boh zaplať! (Vstáva.)

LIESKOVAN: A kamže sa už sberáš?

KREMENÁK: Idem trochu do poľa pozreť.

LIESKOVAN: Tak idem i ja s tebou. (Sberá sa k odchodu.)

KATRUŠA: No, keď vy spolu idete, to zajdete sväto-sväte do krčmy a neprídete pred polnocou.

KREMENÁK: Ale čo-čo-čo!

ZUZANKA: A veru tak — potme, v noci, aby ich nik nevidel.

LIESKOVAN: Však si kúpime lampáš. (Žmurká na Kremenáka.)

KATRUŠA: Vy zriedka kedy pijete jeden i druhý, ale keď sa raz do toho pustíte —

ZUZANKA: To vás vždy viac a viac smädí.

KREMENÁK: Vidíš, žena, my sme sa museli práve v taký čas narodiť, keď bola na nebi Božia dúha. Tá, ako vieš, je plná vody a predsa ešte pije.

LIESKOVAN: A vtedy je najkrajšia.

ZUZANKA: Ale tá pije vodu z potoka alebo z Váhu!

KATRUŠA: A nie z Icíkovej pivnice!

KREMENÁK: Eh, čo po vode! Vodu žaby pijú!

LIESKOVAN: Z mrcha vody dostane človek zimnicu.

ZUZANKA (smeje sa): No — s tými sa veru nedohodneš!

KATRUŠA: Už si teda len choďte, Parom po vás!

LIESKOVAN (ku Kremenákovi): No, poď, kamarát, pol literky ešte nezaškodí. (Chytí Kremenáka okolo hrdla, zanôti; Kremenák spieva s ním):

Pime, Ďuro, pime, Ján, pime, Ján,

však sme oba z Krpelian, z Krpelian.

Prečo by sme nepili, nepili,

však sme z jednej dediny, dediny.

(Zavýskne.) Ťuh!

(Odídu.)

Výstup 2.

Zuzanka. Katruša.

KATRUŠA: Tí sú dnes rozihraní!

ZUZANKA: Neúrekom! Ach, nuž, tomu tvojmu nie čud, ten býva vždy dobrej vôle; ale môj starý že sa tak rozkolísal!

KATRUŠA: Prosím ťa, jeden s druhým; však už druhý takýto oldomáš piť nebudeme, a preto si ešte aj my zavdáme! (Nalieva.)

ZUZANKA (bráni jej): Ale, čo myslíš, stvora Božia; veď sa opijeme!

KATRUŠA: Oj, joj, ešteže čo, veď je nie také tuhé!

ZUZANKA: Pri najlepšej vláde — dobré je!

KATRUŠA: No, však som dala pol kila cukru, za šesták škorice, za päť krajciarov hrebíčkov, aby len dobré bolo!

ZUZANKA: No, aj je, veru je! (Vezme pohár, pripije.) Bodaj zdraví!

KATRUŠA: Pán Boh uslyš! (Pije.)

Výstup 3.

Mariška. Paľko. Predošlé

MARIŠKA (kričí za kulisňou zľava): Mamka! Mamička!

KATRUŠA, ZUZANKA (odstavia poháriky, utrú ústa a zadiveno hľadia): Čo je?

MARIŠKA (vbehne so smiechom, držiac vo výške Paľkov podperený širák): Mamička, mamička, schovajte ma! (Schová sa za Zuzanku.)

ZUZANKA (zadivene): Čo sa robí?

MARIŠKA (ťahá Katrušu ku Zuzanke): Tetka, prosím vás, nedajte ma!

PAĽKO (beží za Mariškou): Aha, tu si?! (Chce ju chytiť, behá okolo stola za ňou.)

ZUZANKA (bráni Marišku): No, čože je?

KATRUŠA (zachytí Paľka): Čo máte zase medzi sebou?

MARIŠKA (žaluje): Mala som také pekné jabĺčko, on mi ho vychytil a nechce mi ho dať.

PAĽKO: Ach, ach, moja drahá, tak to nebolo. (Rozpráva Katruši a Zuzanke.) To jabĺčko som jej ja dal na závdavok, že ma bozká. Ona ale, keď jablko mala v hrsti, miesto bozku ukázala mi dlhý nos a hybaj v nohy.

ZUZANKA (Mariške kárave): Samopašnica!

KATRUŠA: Dobre urobila!

PAĽKO: No, však som si ja poradil; jabĺčko je tu. (Ukazuje jablko.)

MARIŠKA: No, veru, veľké strachy! Aj ja som si poradila: ty si mi vzal jabĺčko, ja tebe širák, a kým mi nedáš jabĺčko, ja ti nedám širák, a sme vyrovnaní.

KATRUŠA, ZUZANKA (prisviedčajú si so smiechom).

PAĽKO: Ozaj nedáš?

KATRUŠA (Mariške): Dobre máš, len sa drž!

PAĽKO: Vieš čo, Mariška, pokonajme sa: ty ma udri pyštekom po ústach, ja ti dám jabĺčko, a bude po paráde.

MARIŠKA (strúha mu mrkvičku): Šťastná kočka, ktorá to dočká, môj milý pane! (Rozhodne.) Ty nedáš jablko, ja nedám širák!

PAĽKO (so smiechom): Že nedáš?

MARIŠKA: Nedám!

PAĽKO: Ba veru dáš! (Chce ju chytiť.)

MARIŠKA (beží okolo stola): Mamička, tetka!

KATRUŠA, ZUZANKA (zachytia Paľka): Dáš jej pokoj!

MARIŠKA (vytrhne kytku a širák vyhodí do výšky): Tu máš — na! (Odbehne.)

PAĽKO (zdvihne širák, obzre ho a hrozí): No, počkaj, ty veverica! (Odbehne za ňou.)

ZUZANKA (hľadí za nimi): To sú deti — ako by len včera boli zo školy vyšli.

KATRUŠA: Prosím ťa, mladosť — radosť, popraj im toho. Neboli sme ani my v tom veku odchodnejší.

ZUZANKA: To je pravda; človek za mladi nejednu šialenosť vykoná, na ktorú sa v starobe milo rozpamätúva.

Výstup 4.

Hana. Predošlé.

HANA (vystúpi zľava; súc hluchá, rozpráva nápadne hlasno): Pán Boh vám daj dobrý večer!

ZUZANKA, KATRUŠA: Pán Boh uslyš!

HANA (obzerá sa na stôl).

KATRUŠA (Zuzanke): Ale čo sa ten starý šváb k nám vlečie! Akiste zavoňala hriato.

ZUZANKA: A čož’, tá má tenký nos na to.

KATRUŠA: No, má sa zase nadrkotať; lebo čo jej chýba na ušiach, to jej nadstáva na jazyku.

HANA: Nuž, akože sa máte, ako? Pochváľte sa! Zdraví-li ste, dobre-li beháte, pani rychtárka, dobre aj vy, kmotríčka Kremenákovie?

KATRUŠA (kričí): Však nám — chvála Pánu Bohu — nič nechýba; (stranou) len teba nám tu ešte bolo treba!

ZUZANKA (veľmi hlasne): A motáme sa hore koncom, ako vidíte.

HANA: To je dobre, to je dobre! Zdravie nadovšetko! A pán rychtár doma-li sú?

KATRUŠA: Ba ver’ nie, išiel tu so súsedom do dediny. Čože by ste radi? (Stranou.) Akiste má zase dáke súdy.

HANA: Ja len tak som vás prišla pozreť. (Díva sa s úsmevom raz na Katru, raz na Zuzanku.)

ZUZANKA (kričí): To nás teší! (Stranou.) Priam sme ťa vyzerali.

KATRUŠA: Ako capa do záhrady.

HANA: Ešte som radšej, že niet gazdov doma, lebo sa najprv len vás chcem tak potajmo dačo opýtať. Až potom budeme s gazdami vyjednávať, (smeje sa) hehehe, až potom veru.

ZUZANKA: Len čo má za lubom?

KATRUŠA: Tam ju Parom vie, čo za kašu dúcha. (Kričí Hane do ucha.) A čo stenám dobrého doniesli?!

HANA (s tajnou radosťou): Novinu, pani rychtárka, novinu. (Zuzanke.) Dobrý chýr, pani kmotrička, dobrý chýr, hehehe!

ZUZANKA: No, to bude akiste dačo vzácneho!

KATRUŠA (Zuzanke): A múdreho, ako je aj ona sama. (Kričí jej do ucha.) A čo takého, veďže vravte?!

HANA (obzerá sa, s tajuplnou dychtivosťou Zuzanke): Jožko skleničkár by sa rád ženiť a (Katruši) mlynárovie Evuši by už tiež pristal čepiec. (Víťazne sa smeje.) Hehehe!

ZUZANKA (so smiechom): No, to slanina do komína.

KATRUŠA (sa smeje): Aký človek, taká reč! Hihihi! (Kričí.) Nuž, nechže sa soberú vo meno Božie.

ZUZANKA (kričí): Bude mať Jožko ženu a Evuša čepiec, a tak sa obom vôľa splní.

HANA (kýva záporne): Nie, nie! Z tej múky nebudú koláče; ale (tajomne Zuzanke) Jožkovatý chce k vám kuknúť, pani kmotrička, k vám a (Katruši) mlynárovie by sa vraj nehnevali, keby ste Paľka ta k nim napravili, pani rychtárka, ta k nim. (Víťazne.) Hehehe, no však je to za novinu!

ZUZANKA (smeje sa): No, veru je!

KATRUŠA (posmešne): Vzácna veru, vzácna.

HANA (radostne, chytro): No, ja som hneď vedela, že sa vám to pozdá! Veď Jožkovatý je vám za šuhaja, ani ten tulipán: driečny, poriadny čeľadník; zašatený ani pán a sveta zkúsený! Veru sa ti nezahanbí ani len s pánom rechtorom poshovárať; hlava múdra a v mešteku tiež len čosi máta. (Katruši.) A vy mlynárovie Evušu tiež poznáte; dievča ani jahoda, dobré, tiché, sporiadané, pracovité, shovorčivé, súce medzi svet a tou ihlou vie vám narábať, že sa jej nestačíš dívať, a vyvárať vie vám jedlá, akých som akživ nejedla. (Udre Katrušu po ramene.) No, ja vám len toľko poviem, milá pani rychtárka, že vy lepšej nevesty, a’ ma čert vzal, akživ nedostanete. Tá jediná hodí sa do vášho rychtárskeho domu. Na moj’ hriešnu, tá jediná. (Prejde okolo stola a privoniava.)

ZUZANKA (zadivene): Bože ma netresci, ale tá osoba sa blázni.

KATRUŠA: Tára, ako šialená; alebo je ožratá, alebo naozaj rozum potratila.

HANA (Zuzanke): Jožko má aj bohatého sváka tam kdesi na Záhorí, je už vraj starý a nemá detí. Po smrti všetko poručí jemu!

KATRUŠA (so smiechom): Hm! Ak ten stavia na tom kostol, čo mu ten bohatý sváko poručí, tak sa akživ v ňom modliť nebude!

ZUZANKA: Ľahko požneš, čo po smrti naseješ!

HANA (nezbadá omyl; Katruši): A Šulíčka, však viete, má veru tiež pekný majetok, a to všetko dá Evuši, všetko.

KATRUŠA (so smiechom): Hahaha, po smrti?!

HANA (obzerá sa a privoniava): Ach, nesmrdí, ba vonia, vonia, ako by ste kávu z cigórie alebo hriato boli pili. (Obzerá poháriky a vonia.)

ZUZANKA: Vidíš ju, nezavonia? Tá má dobrý nos!

KATRUŠA: Musím jej dať. (Kričí Hane do ucha.) Pili sme oldomáš na naše deti. Už ste prišli neskoro s vašou novinou, Paľko má už nájdenú sebe roveň.

ZUZANKA (Hane do ucha): A my tiež nikoho nevyzeráme, Mariška je už prisľúbená. Jožko u nás akživ nebol, ani sa už nemusí ustávať.

HANA (dychtive): Ale príde, príde veru, lebo mi mlynárovie povedali, že im súseda spomínala, že hovoril pred ich synom, že nazre k vám.

ZUZANKA: Nemusí, netreba ho tu!

KATRUŠA (Hane): Povedzte parádnej Šulíčke, že musí ísť so svojou cifrovanou Evušou inde na jarmok.

HANA: Dobre, dobre, veď do jarmoku nenie dlho, to oni dočkajú.

KATRUŠA (naleje do pohárika a dá Hane): Tu máte z nášho oldomášu.

HANA (vezme pohár, blažene sa smeje): Hehehe! No, z dobrej ruky nezaškodí! Bodaj zdraví! (Vypije a chutná si.)

KATRUŠA (Hane): No, ešte jeden na cestu. (Nalieva jej.)

HANA: Ale, ale, ani sa len neozrite, veď to nemusí byť.

ZUZANKA: A najviac preto prišla!

HANA (naddvihne pohár): No, Bože nám pomáhaj!

ZUZANKA: Ba ako sa jej len zbavíme?

KATRUŠA: No, veru, vzácna pani! Pôjdeme preč a necháme ju tu, nech si drkoce, s kým chce!

ZUZANKA: Múdre máš. (Hane.) Zdravá buď, Hanka! Už mi treba domov! (Kýva Katruši, aby išla za ňou.)

KATRUŠA (Hane): Aj ja musím gazdu kuknúť, kde je, čo je.

HANA: S Bohom a nemajte mi za zle!

ZUZANKA: Pán Boh chráň, veď my vás radi, ako koza nôž. (Ukloniac sa Hane, odíde.)

KATRUŠA (s poklonou Hane): Milá nám je tvoja tvár, ale milšie päty. (Odíde.)

HANA (radostne sa usmieva): Ďakujem, ďakujem, pani rychtárka, aj vy, pani kmotrička; nemajte strachu, veď ja to všetko usporiadam, ako sa patrí, všetko. Hehehe! (Tajne.) Vedela som, že sa mi bude dobre dariť, lebo pred samým domom stretla som cigánku. (Smeje sa.) Hehehe! (Odíde.)