ZBAV NÁS ZLÉHO
Author: Ralph Sarchie ,Lisa Collier Cool
Date: 2014-09-08T22:00:00+00:00
Description: Ralph Sarchie ,Lisa Collier Cool – ZBAV NÁS ZLÉHO
Publisher: NOXI
Rights: Copyrighted

RALPH SARCHIE

LISA COLLIER COOL

ZBAV NÁS

ZLÉHO

PODĽA SKUTOČNÝCH PRÍPADOV RALPHA SARCHIEHO, SERŽANTA NYPD

Elektronická kniha

Ralph Sarchie, Lisa Collier Cool

BEWARE THE NIGHT

Copyright © 2001 by Ralph Sarchie, Lisa Collier Cool

Translation © 2014 by Juraj Hošták

Cover © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014 (elektronická verzia) by NOXI s. r. o.

All rights reserved

ISBN 978-80-8111-230-0

Predslov

Ten, kto pochybuje alebo neverí v Diabla, o sebe nemôže tvrdiť, že je kresťan, a už vôbec nie, že je katolík. Kristus prišiel na svet spasiť ľudstvo od nadvlády Satana a jeho légie padlých anjelov. „Teraz je súd nad týmto svetom, teraz bude knieža tohto sveta vyhodené von. A ja, keď budem vyzdvihnutý zo zeme, všetkých pritiahnem k sebe“ (Ján 12: 31-32). To, že sa v Jánovom evanjeliu spomína vyháňanie diablov z posadnutých ľudí, dokazuje existenciu týchto neviditeľných duchov. Slovami tradičnej modlitby k Archanjelovi Michalovi, sú to zlí duchovia, „ktorí sa na skazu duší potulujú po svete“.

Dnes viac ako kedykoľvek predtým! Popri stále sa rozširujúcej priepasti nemorálnosti, napádajú svet aj nadprirodzení démoni. Diablova zásluha na nemorálnosti je už na bežnej úrovni – Satan je vodcom medzi hriešnikmi – no infikovanie sa s démonom so sebou prináša aj inváziu mysle a tela. Približne pred štyridsiatimi rokmi, keď som bol vysvätený, posadnutosť ľudí diablom bola niečím neslýchaným – niečím, s čím sa priemerný kňaz, hoci i vysvätený exorcista, stretol za život len zriedkavo; niečím, o čom sa písalo len v učebniciach teológie. No dnes je to pre tých, čo majú oči, takmer normálne.

Exorcizmus odhalí Diabla pod rúškom príliš mnohých, ak nie väčšiny „psychiatrických“ prípadov. Rozpráva sa s tebou, vzdoruje ti, ohrozuje ťa. Mučí pred tebou svoje obete a tých, čo ho krotia, je schopný skúšať až na smrť. No nie vždy to je tak. Niekedy sa hrá na hluchého a hlúpeho, vo väčšine prípadov to však len potvrdzuje pravidlo.

Odkiaľ sa vzala táto záplava zla? Pramení z rozšírenia, či skôr nákazy okultizmom. V deviatich z desiatich prípadov prišla obeť démonického útlaku priamo alebo nepriamo do kontaktu s bosoráctvom – neskrývaným alebo maskovaným. Kontakt s bosoráctvom môže mať rôzne podoby – od vlastnenia poverčivých predmetov, ako napríklad špiritistické tabuľky, až po „neškodné“ amulety a vyslovene satanistické rituály. Niekde medzi týmito extrémami je Charizmatické hnutie a hnutie New Age. Satanizmus ako taký bol uznaný za náboženstvo a má dokonca aj svoju „Bibliu“. Tí, čo hľadajú poznanie a silu mimo Božieho kázania, dožadujú sa ich od Jeho nepriateľa a pre svoju nápravu sa podriadia Jeho moci a budú znášať následky.

Ralph Sarchie, autor tejto knihy, je povolaný písať o démonoch. Roky sa venoval ich skúmaniu a spolu s inými stál po mojom boku pri vyháňaní diabla. Ako som naznačil, vyháňať diabla z niekoho posadnutého môže byť bez pomocníkov, ktorí pri tom striehnu na násilnosti, nebezpečné. Trúfam si tvrdiť, že zaoberať sa touto tematikou je potrebné, ak nie naliehavé. Nech táto kniha slúži humanitárnemu účelu, s ktorým bola napísaná.

Biskup Robert F. McKenna, OP

Kaplnka Panny Márie Ružencovej

Monroe, Connecticut

Úvod

NIKDY SOM NEMAL v úmysle napísať knihu o nadprirodzených javoch. Som seržant newyorskej polície a policajti píšu o policajných prípadoch, nie o démonoch, duchoch a exorcizme. No ja žijem v dvoch svetoch: v policajnom svete surových a krutých ulíc a skutočnej krvi, a vo svete zamorenom iným druhom zločinu, podporovanom silami nepredstaviteľného zla. Tieto svety sa väčšine ľudí zdajú veľmi vzdialené. „Ako môžete po šestnástich rokoch tej skreslenej reality v živote policajta veriť v duchovný svet?“ pýtajú sa niektorí. No zo skúsenosti viem, že väčšina policajtov verí na duchov a hlavne, väčšina verí v Boha a je nábožensky založená. Mám z toho radosť, lebo to, čo policajti zažívajú každý deň, môže mať zhubný vplyv na ich duchovno. Zažil som to na vlastnej koži.

Práve vďaka môjmu povolaniu viem rozlišovať tieto dva svety a viem, že tie neobyčajné a nadprirodzené javy existujú. Život vo svete zločinu a spravodlivosti mi pomáha vyrovnať sa s existenciou čistého zla, ktoré terorizuje skutočných ľudí. Ako veľmi výstižne vraví Joe Forrester, môj spoločník pri skúmaní duchovných záhad, existujú dva typy zla: prvotné zlo, ktoré pochádza z Diabla, a druhotné zlo – zlo, ktoré konajú ľudia. Aj keď všetko zlo pramení v Diablovi, nie vždy viním Diabla za hnusné skutky, ktorých sú ľudia schopní. Viem rozoznať ľudské zlo od neľudského, keď ho vidím.

Netušil som, do čoho idem, keď som pred desiatimi rokmi začal s Prácou vyšetrovania strašidelných domov a prípadov démonickej posadnutosti. Podobne ako za prácu policajta, aj za Prácu platím istú daň, ale neľutujem. Vďaka tejto Práci sa posilnila moja viera a moja láska k Ježišovi je rovnako pravá ako láska k mojej žene a deťom. Keď budete čítať túto knihu, nezabúdajte na jedno: táto kniha nie je o nejakom policajtovi alebo o Diablovi, je o Bohu. Keď budete čítať o situácii, ktorá sa zdá beznádejná, vždy si spomeňte, že s Božou pomocou sa všetko zvládne. Aj keď niektorých ľudí, o ktorých píšem, naďalej trápia ťažkosti, jedna vec sa v nich zmenila: do ich života vstúpil Boh a On im pomáha znášať ich duchovné problémy.

Skôr ako poďakujem tomu množstvu ľudí, s ktorými som sa spriatelil vďaka mojej Práci, priateľom, ktorí sú mi drahí, chcel by som povedať, že som svoje vyšetrovania zvládal poctivo, čestne a profesionálne. Všetko, čo je v tejto knihe vykreslené, je presne tak, ako mi to porozprávali očití svedkovia alebo presne tak, ako som to videl ja. Tieto udalosti sú zdokumentované v mojich poznámkach a vo videách či audio záznamoch, ktoré som počas vyšetrovania natočil. Moje skúsenosti nie sú nijako prifarbené. Zmenil som mená a isté údaje, aby som ochránil súkromie rodín a jednotlivcov, ktorí ma požiadali o pomoc.

Christina a Daniela, dcéry moje, nenachádzam slová, ktorými by som vyjadril ako veľmi vás ľúbim a každý deň za vás ďakujem Bohu. Ste mojou pýchou a radosťou, a budem vás milovať naveky.

Moja mama Lillian mi bola vždy zdrojom radosti a inšpirácie – nech sa vždy usmievaš, mami. Môj otec Ralph starší, ma naučil viac, než si bude kedykoľvek vedieť prestaviť: otec, tvoje rady mi umožnili dostať sa v živote až sem. Moja sestra Lisa, aj keď ťa Práca úplne desí, si mi neochvejnou oporou a pri srdci cítim tvoju úprimnosť. Môj krstný syn Joseph, moje neterky Stephanie a Jessica a môj synovec Vincent, nech na vás dobrotivý Pán dozerá a usmieva sa na vás každý deň. Všetkým mojim bratom a sestrám na polícii New York, skvelo slúžite ľudom tohto mesta.

Biskupovi McKennovi, bez vašej lásky k Bohu a ľudstvu by veľa ľudí trpelo. Dali ste mne a mnohým ďalším možnosť ísť ďalej. Sestre Mary Philomene, vám patrí zvláštne poďakovanie za to, že ste ma tak láskavo viedli k Panne Márii a za to, že ste ma naučili, že ruženec je zbožnosťou, bez ktorej by som nemal byť. Všetkým sestrám z Kaplnky Panny Márie Ružencovej, ďakujem vám za vašu dobrotu a modlitby. Monsignor Richard M., ďakujem za vašu veľkorysosť, vaše priateľstvo si veľmi cením. Otec Mike S., otec Mike T., otec Frank P. a otec John F., teším sa vášmu priateľstvu a modlitbám. Brat Andrew, nemám slov, ktoré by dostatočne vyjadrili moju úctu pre všetko, čo si pre mňa urobil, ako v Práci tak i v osobnom živote. Nebyť teba, neviem, ako by to so mnou dopadlo, veď ty dobre vieš.

Bez týchto ľudí by bola Práca takmer nemožná. Ďakujem každému jednému z nich za ich veľkorysosť a za ich oddanosť službe Božím deťom. Phil W., Rose W., Chris W., Tony B., Antonio a Vicki B., Kathy D., Fred K., Dennis M., Millie M., Marie P. (odpočívaj v pokoji), Scott S., John Z., Joe Z., Dean L., Steve L., David A. a Matt M. – aj keď som s niektorými z Vás stratil kontakt, navždy zostanete v mojich spomienkach a modlitbách.

Lisa Collier Cool, ďakujem ti za trpezlivosť na tejto púti. Pre túto knihu si neviem predstaviť lepšiu spisovateľku. Jimmy Vines, toto celé bol tvoj nápad a ja ti ďakujem, že si vo mňa veril. Doug Montero, váš záujem dal veci do pohybu a som vám za to vďačný. Joe Veltre a Joe Cleemann, vaše redakčné znalosti boli obrovskou pomocou na ceste tejto knihy k jej vydaniu.

V neposlednom rade patrí vďaka môjmu dôvernému priateľovi a spoločníkovi Joe Forresterovi: od samého začiatku si ma učil o Práci a tvoje večné priateľstvo si vážim. Si človekom, ktorému som toľkokrát bez zaváhania zveril do rúk svoj život. Ďakujem ti za všetky tvoje rady a pomoc pri písaní tejto knihy. S milosťou Božou naše priateľstvo pretrvá veky, v tomto živote aj v tom ďalšom.

Rád by som vás, čitatelia, zanechal s jednou myšlienkou. Nemusíte veriť ani jedinému prekliatemu slovu, čo vravím o svojich prípadoch a démonoch. Ak ste skeptickí, je to v poriadku – no ak mi čo len jeden človek povie, že po prečítaní týchto príbehov začal veriť v Boha, uzavriem tento projekt s úsmevom na tvári. Ak ste to práve vy, polovicu úspechu máte za sebou.

Boh Vám žehnaj,

Ralph Sarchie

Bethpage, New York

Prvá kapitola

HALLOWEENSKY HOROR

NEZNÁŠAM HALLOWEEN. Predtým to bolo iné: keď som bol malý chlapec, rád som sa preobliekal a zbieral sladkosti od susedov; a keď som bol trošku starší, bol som jedným z tých chalanov, ktorí vybehli von s vajíčkami a penou na holenie, pripravení na noc špinavej zábavy. Keď som sa stal policajtom a hliadkoval v nebezpečných, štátom dotovaných sídliskách, spoznal som odvrátenú tvár tohto sviatku: každý zvrhlík v New Yorku si myslel, že je zrazu poľovnícka sezóna na deti. V štyridsiatom šiestom okrsku v južnom Bronxe, kde som pracoval ako seržant, sa začali sypať tiesňové volania. Lietali sme z jedného miesta činu na druhé, sirény húkali a zvery, čo lovili deti, sme zatvárali tak rýchlo, ako sa len dalo. I keď sú ľudia schopní hrozných zločinov – a počas šestnástich rokov v službách polície som videl viac krvi, než si dokážete predstaviť – nie je to to jediné zlo, ktoré so sebou 31. október pri

Halloween ma zlovoľnú minulosť: podľa legiend starých vyše dvetisíc rokov je to noc, počas ktorej duše mŕtvych okupujú svet, aby vystrájali hrôzostrašné kúsky. Aby uchlácholili duchov, naši predkovia im zvykli nechávať pred dverami domov jedlo a obetúvať zvieratá. Starí Európania sa domnievali, že títo záškodnícki duchovia mali oveľa temnejší zámer: poľovať na živé telá, ktoré by mohli obývať. Ako prevencia proti posadnutosti sa na Deň Mŕtvych, tak je tento sviatok známy v niektorých krajinách, zvykla nosiť maska alebo kostým. Dávny strach z tohto dátumu je zakorenený oveľa hlbšie ako len vo folklóre a poverách, ako som to sám zistil, keď som nastúpil do niečoho, čo teraz nazývam Práca – skúmanie strašidelných miest a posadnutostí démonmi. Takmer vždy okolo konca októbra, buď priamo na samotný Halloween alebo noc predtým, ktorá sa zhodou okolností volá Diabolská noc či Noc zla, náhle pribúdajú prípady.

Jedna z mojich najotrasnejších vyšetrovačiek nadprirodzeného sa začala práve na Halloween roku 1991. Môj spoločník v Práci, Joe Forrester, práve pripravoval sladkosti pre koledníkov, keď dostal telefonát o dome, v ktorom straší. Volajúcim bol otec Hayes, exorcista pre katolícku diecézu v susednom štáte. Chcel, aby sme prešetrili hlásenie o aktivite démonov vo Westchesterskom kraji, kúsok na sever od New Yorku. Aj keď farár rozpoznal pár znakov prítomnosti diabla už počas telefonátu s rodinou, nepovedal Joeovi žiadne podrobnosti o ich problémoch. Keďže obaja sme otca Hayesa poznali z iných prípadov, bolo nám jasné, že by nás tam neposielal zbytočne.

* * *

Joe, rovnako ako ja, pozná prostredie trestných činov, i keď on pracuje v úplne inom odvetví, a síce ako expert na detektor lží pre Spoločnosť právnej pomoci. Aj keď vyzerá ako mních v strednom veku, s okrúhlou a pokojnou tvárou a hnedovlasou ofinou dookola plešivejúcej hlavy, v skutočnosti je extrémne šikovným vyhľadávačom démonov. Nielenže je chodiacou encyklopédiou okultizmu – je to ten správny človek, keď ide o rýchly prehľad kultov nigérijského krokodíla alebo rituálov brazílskej čiernej mágie – je dokonca vietnamský veterán s medailou. Joe má toľko guráže, aby sa postavil zoči voči nadprirodzeným silám. K tomu pridajte zabudovaný detektor na keci, ktorý si zdokonalil, keď roky sledoval ako sú na detektore lží testovaní podvodníci, darebáci každého druhu a neprávom obvinení, a máte vynikajúceho vyšetrovateľa.

Keď sa s Joeom ako bádatelia démonov zaoberáme prípadmi mimo našich stránkových hodín, neúčtujeme si ani cent. Pomáhať ľudom, ktorí majú problémy duchovného charakteru nie je pre nás zamestnaním – je to naše poslanie. Ako zbožní kresťania, Ježišov biblický príkaz „v mojom mene […] vyháňať zlých duchov“ berieme doslova.

Predtým, než idem na výjazd, odložím pištoľ a policajný odznak a vyzbrojím sa svätenou vodou a relikviou Pravého kríža.

Nechápte ma zle, nie som náboženský fanatik, a už vôbec nie som svätý, to vám potvrdí hocikto, kto so mnou robí na štyridsiatom šiestom okrsku. Som policajt a omnoho radšej by som vykopával dvere a zatýkal holými rukami desať ozbrojených lupičov, ako bojoval proti démonom. Diabol ma jednoducho desí oveľa viac ako čokoľvek, čo som kedy videl počas pouličných hliadok - a počas celých tých rokov v službe som už zažil asi každú hrôzu, akú si ľudia dokážu navzájom urobiť: absolvoval som výjazdy k nespočetným prestrelkám a dobodaniam; dával som putá ľuďom, ktorí znásilňovali a zabíjali, akoby to nič nebolo.

Musel som ľuďom zvestovať, že ich milovaní zomreli pri autonehode alebo že boli obeťou akéhokoľvek zločinu, aký si len dokážete predstaviť. Videl som dolámané telá malých detí, zranených pri nezmyselných nehodách, lebo ich rodičia boli príliš zaneprázdnení fajčením marihuany, aby na ne dávali pozor. Zatkol som drogových dílerov, ktorí svojimi jedmi menia svojich blížnych na chodiace mŕtvoly – a matku, ktorá predala svoju desaťročnú dcéru na sex, len aby mala na dávku cracku. Nedávno som bol povolaný do domu, kde som našiel ženu sfajčenú takmer do bezvedomia. To by nebolo také zvláštne, ibaže ona sa tackala s novorodeným dieťaťom medzi nohami – s ešte neodstrihnutou pupočnou šnúrou – a pritom ani netušila, že porodila. Ukázalo sa, že toto bolo jej desiate dieťa: všetky ostatné už vzala do opatery sociálka, práve pre jej závislosť na cracku.

Toto bol môj svet, večer čo večer. Tragédie a devastácia, ktoré so sebou prináša trestná činnosť, ma do určitej miery pripravili na Prácu. Viem dokonale identifikovať zlo, keď ho mám pred očami. Keď sa policajti, s ktorými pracujem, dozvedeli, že pomáham s exorcizmom a vyšetrujem démonické činy, mnohí z nich sa ma pýtali, „čo oprávňuje takého agresívneho a niekedy protivného chlapíka robiť také zbožné veci?“ „Vy nevidíte tú symboliku, že Boh bojuje so zlom prostredníctvom takého hriešnika ako som ja?“ hovorím im. Pravdou je, že ľuďom pomáham rád. Keď som sa dal k polícii, v prísahe som sa zaviazal, že dostanem zloduchov z ulíc a za viac ako tri roky som práve preto zatkol viac ako tristo z nich. Ako oddaný kresťan mám iné poslanie: zabasnúť Diabla a jeho démonov.

Oficiálne som nikdy priamo nerobil na prípadoch pre Rímskokatolícku cirkev, no pracoval som na oficiálnych prípadoch pre jednotlivých kňazov. Väčšina mojej práce súvisí s biskupom Robertom McKennom, tradicionalistickým katolíckym kňazom a exorcistom, ktorý sa nikdy nevyhýbal boju so Satanom a jeho temnými silami. (Tradicionalistické cirkvi slúžia latinskú predkoncilnú omšu, tzv. tridentskú.) Počas asistovania mu s takmer dvoma tuctami exorcistov za posledných desať rokov, som si k tomuto zbožnému mužovi vytvoril maximálny rešpekt. Keby raz potreboval, aby som s ním išiel do hlbín pekla, išiel by som bez váhania.

Väčšina náboženstiev má svoje postupy na vyháňanie zlých duchov. Rímsky rituál exorcizmu je starší ako štyristo rokov. Pred rokmi bolo katolíckym kňazom udelené nižšie svätenie exorcistu a s povolením svojho diecézneho biskupa mohli vykonávať úlohy spojené s týmto vysvätením. Dnes je problém v tom, že veľa kňazov, duchovenstvo iných vyznaní, ba dokonca aj biskupi katolíckej cirkvi neveria v Diabla napriek tomu, že sám Ježiš vykonával exorcizmus. Keď jeden môj priateľ – kňaz hovoril o Satanovi počas kázne, dokonca povedal: „Diabol existuje. Je mi ľúto, priatelia.“ Manželka povedala, že som vyzeral, akoby som išiel vyskočiť z lavice. Keby bolo na mne, vôbec by som sa neospravedlňoval za to, že vravím ľuďom, že Diabol je skutočný, lebo som videl, čo stvárajú jeho satanskí kamaráti.

Mnoho ľudí, ktorí nás s Joeom volajú na pomoc, tiež neveria v Diabla – až do okamihu, kým ich nemučia a neterorizujú bizarné, inak nevysvetliteľné javy. Keďže ani jeden z nás nikdy nevyhľadával publicitu kvôli našej Práci, naše prípady si nás nachádzajú cez ústne odporúčania. Obaja sme presvedčení, že ak Boh chce pomôcť ľuďom, dohliadne na to, aby sa im tá pomoc dostala, či už od nás alebo od niekoho iného. Žiadať o pomoc démonológa nie je prvé, čo ľuďom, ktorí nám volajú, napadne: väčšinou sme ich poslednou nádejou, keď už vyčerpali všetky logické vysvetlenia nepochopiteľných fenoménov, ktoré zažívajú, a niekedy dokonca pochybujú o svojom duševnom zdraví. Keď vytočia moje alebo Joeovo číslo väčšinou sú už v koncoch s rozumom a nemajú sa na koho obrátiť. Alebo sa obrátili na jedného z mnohých kňazov, ktorí nás poznajú, a ten nás odporučil, ako to bolo napríklad v našom halloweenskom prípade.

* * *

Po telefonáte od otca Hayesa sme sa s Joeom dohodli, že navštívime rodinu Villanovovcov 2. novembra, v deň Pamiatky zosnulých‚ kedy kňazi odriekajú Ofícium za zosnulých a veriaci sa modlia za zmiernenie utrpenia duší v pekle. Keďže sme nevedeli, čo nás čaká, dopustili sme sa zopár nebezpečných chýb. Po prvé, keďže nás len požiadali, aby sme nahrali na video interview pre exorcistu na posúdenie – bolo nám povedané, že sa k nám neskôr pridá aj kňaz farnosti – s Joeom sme išli do domu sami, bez nášho obvyklého tímu vyšetrovateľov. Keďže sme nemali v pláne vykonávať žiadne náboženské rituály, zbalili sme si len minimálne zásoby svätenej vody a iných svätenín. Keď tak na to spomínam, bolo to ako hliadkovať v oblasti s vysokou zločinnosťou so zbraňou nabitou iba jednou guľkou. Našťastie, ako sa ukázalo, mal som pri sebe aj moju najmocnejšiu relikviu – triesku z Pravého Kríža.

Keď sme zaparkovali pred skromným dvojgeneračným domom Dominicka Villanovu v Yonkers, všimol som si ďalej na ich ulici katolícku kaplnku. Ed Warren, známy démonológ, s ktorým som už pracoval, vždy vraví, že Diabol rád pracuje v tieni kostolov, a zistil som, že má pravdu. Je pozoruhodné, koľko z mojich prípadov sa odohráva na dohľad od Božieho stánku. Nechápte ma zle: to, že máte vo svojom okolí kostol, z vás automaticky nerobí terč démonov. Veľa ľudí žije v blízkosti náboženských objektov a nikdy nemali problém. No ak niečo iné, ako napríklad kliatba alebo satanský rituál, pritiahne sily zla vaším smerom, mať nablízku sväté miesto môže len umocniť nenávisť a zlosť duchov.

Aj keď mám prísnu zásadu citovo sa neviazať na ľudí, ktorým pomáham, takmer som to neustál, keď mi Dominick otvoril dvere so svojím päťročným synom po svojom boku. Prvé, čo som si všimol, bolo, aký bol ten chlapec vystrašený. Mal na tvári ten prázdny, zmätený výraz, ktorý mávajú deti, keď sa s krikom prebudia z nočnej mory – až na to, že tento chlapec nemal žiadnu upokojujúcu realitu, do ktorej by sa mohol prebudiť, ani žiadny únik pred strachom v maminej alebo otcovej náruči. Pri pohľade na jeho vychudnuté telo a nečakane veľké nohy mi napadlo, že tento chlapec by sa mal hrať vonku s loptou a nie sa tu báť vo svojom vlastnom dome!

Jeho otec mal tiež šokovaný výraz. Bol to vysoký plešatý muž vo veku asi štyridsaťpäť rokov a na nose mal hrubé dioptrie. Jeho klesnuté ramená a výraz porazeného pripomínali zmäteného boxera tackajúceho sa v ringu, v očakávaní ďalšieho úderu. Keď som videl, aký je pomýlený a rozrušený, hneď som s ním súcitil. Mohol som len hádať, aký bezmocný sa musel cítiť, keď sa len nečinne prizeral, ako jeho rodinu atakuje neznáma hrôza.

Zaviedol nás do obývačky, ktorá vyzerala ako utečenecký tábor. Nielenže bola plná pochmúrnych ľudí, ktorí všetci do jedného vyzerali choro a vyčerpane, ale pozdĺž každej steny boli naukladané kopy oblečenia a zrolovanej posteľnej bielizne. Tu spala celá rodina? Už pri iných prípadoch som videl, že ľudia boli nadprirodzenými javmi takí vynervovaní, že prestali žiť ako samostatné indivíduá a odmietali ísť kamkoľvek v dome sami, dokonca aj na záchod. Domov má byť bezpečným útočiskom, kde môže človek po celom dni relaxovať, miestom pokoja a pohodlia, no zjavne tomu tak nebolo ani v jednej z izieb tohto domu. Sám som veľmi rýchlo zistil, že suterén je zahalený osobitným druhom strachu.

„Ospravedlňujem sa za neporiadok,“ povedal Dominick. „Mali sme tu dosť, ehm, problémov,“ dodal, hľadajúc slová, ktoré by vysvetlili nevysvetliteľné.

Joe si uvedomoval, aké dôležité je nadviazať s ľuďmi vzťah a získať si ich dôveru, keď k nim prídeme domov ako úplne cudzí ľudia, a tak priateľsky, no vecne prevzal kontrolu nad rozhovorom a nedovolil otcovi ďalej blúzniť. Jeho dlhoročné skúsenosti vyšetrovateľa ho obdarili schopnosťou čítať ľudí, zneškodniť prchké emócie a dopracovať sa k pravde. „Pán Villanova, som Joe Forrester a toto je môj spoločník, Ralph Sarchie. Ako viete, sme tu na žiadosť otca Hayesa, aby sme vyšetrili vaše problémy. Súhlasili ste s našou prítomnosťou a ste si vedomý, že si za naše služby nič neúčtujeme.“

„Hovorte mi Dominick,“ odpovedal otec už istejším hlasom, a potom nás predstavil svojej manželke, Gabby. Bola to výnimočná žena tesne po štyridsiatke. Mala husté čierne vlasy so snehobielymi pramienkami na oboch stranách tváre, s črtami takými výraznými, že pripomínala portrét vyrytý na minci. Aj napriek nadváhe mala okázalý štýl: mala oblečené krikľavé červené šaty, s farebnými vtákmi a na oboch zápästiach jej štrngalo viacero veľkých strieborných náramkov. V šťastných chvíľach mladosti bola s najväčšou pravdepodobnosťou stredobodom všetkej pozornosti, no teraz, aj napriek pestrému oblečeniu, vyzerala nervózne, keď si roztrasenými rukami zapaľovala jednu cigaretu za druhou. Skôr, ako sme požiadali tento pár, ich štyri deti a troch kamarátov, ktorí sa tu zišli, aby vyrozprávali svoje príbehy, dali sme každému z nich na krk medailón svätého Benedikta. Tento svätý vykonal veľa zázrakov a mal veľkú moc proti démonom.

Po tom, ako som medailón zavesil na krk DJovi (Dominick Junior), ich malému chlapcovi, stalo sa niečo veľmi zvláštne. Len pár sekúnd nato medailón spadol na zem bez toho, aby sa roztrhla šnúrka, na ktorej visela. Starostlivo som skontroloval šnúrku a medailón som mu opäť zavesil na krk – spadol znovu, a potom znovu. Toto bol poriadne odvážny démon, keď len tak pohadzoval medailónom svätého, ktorý bol posvätený Biskupom osobne priamo pred našimi očami! Väčšina zlých duchov je zbabelá a pred svätenou vodou, posvätnými medailónmi a relikviami sa schováva. Iba najmocnejšie satanské sily, praví diabli, dokážu manipulovať so svätými predmetmi.

Počas nášho interview sme postupne zistili, aký nebezpečný tento diabol je. Spočiatku útočil tajne, keď sa jedného jesenného večera zjavil u Gabby a Dominicka v spálni, v kostýme ako z Halloweenu. „V mojej izbe sa ochladilo, no vonku vôbec nebola zima,“ povedala Gabby s takou dôraznou gestikuláciou, až jej náramky zarinčali. „V kúte izby som videla biely dym, z ktorého vyšla žena. Videla som ju do pol pása. Uprene som na ňu pozerala a kričala som na moju kamarátku, ktorá pribehla do izby spolu s mojím manželom. ‚Videli ste ju?‘ spýtala som sa a oni povedali, že nie. Povedala, že sa volá Virginia Taylorová. To je všetko čo si pamätám.“

Dominick si ale pamätal o čosi viac. „Asi tri minúty bola moja žena v tranze a Virginia hovorila cez ňu. ‚Neublížim ti, žiaden strach,‘ povedala – inými slovami, nemali by sme sa báť. ‚Chcem len vašu pomoc,‘ povedala, no nepovedala prečo chce našu pomoc. Potriasol som mojou ženou, aby sa prebrala a posledná vec, ktorú povedala predtým, ako sa jej vrátilo vedomie, bolo ‚pomôžte, rodičia.‘“

Napriek ubezpečeniu od „Virginie”, my s Joeom sme už vedeli, o koho ide – bol to démon, operujúci pod prezývkou. No jedna chyba v tejto maškaráde odhalila, že tento údajne ľudský duch bol v skutočnosti len pretvárkou: vzal si na seba podobu ženy iba od pása hore. To je typické pre démonov; vždy, keď sa snažia vyzerať ako ľudské bytosti, prezradia sa nejakou abnormálnosťou vo svojom vzhľade.

Ďalšou charakteristikou pekelných síl je démonova stratégia rozdeľuj a panuj. Tým, že sa ukázal iba jednej osobe, zasial semienka paniky, zmätku a pochybností. Deje sa toto naozaj – alebo sa mi to iba zdá? To sa v takýchto prípadoch zvyknú pýtať obete. Často sa zdráhajú povedať svojim priateľom alebo rodine, čo sa s nimi deje, zo strachu, že si ľudia budú myslieť, že sa zbláznili. Namiesto toho sa uzatvoria do seba a cítia sa čím ďalej tým viac osamotení v ich bizarnom utrpení. Toto je samozrejme cieľom démonov, keďže pochybnosti a emocionálny zmätok nahlodávajú vôľu ich obetí a tak dláždia cestu k posadnutosti.

Toto všetko je súčasťou štandardného postupu démonov – no v tomto prípade sa vyskytol jeden nezvyčajný zvrat. Namiesto ničenia Gabbyných nervov znepokojujúcimi trikmi infikovania – vo väčšine prípadov ide o prvú fázu démonickej činnosti, vyznačujúcu sa znervózňujúcimi javmi ako klopkaním o polnoci, zvláštnymi telefonátmi alebo zavýjaním mučených zvierat – teraz bol satanský duch odhodlaný k úplnému útoku hneď od začiatku. Útlak je druhou fázou démonickej činnosti a zahŕňa desivé psychické a fyzické útoky na obeť. Spôsob, akým sa duch choval u Gabby v izbe, mi trochu pripomínal tiesňové volania, na ktoré som odpovedal, od ľudí, ktorí boli uväznení vo svojom vlastnom domove, pretože si k sebe niekoho na kratší čas nasťahovali a ich hostia sa potom zmocnili ich príbytku.

Tento „hosť“ bol spočiatku celkom pôvabný. Na ďalší deň sa podľa Gabby duch vrátil za denného svetla, kým bola v pivnici. „Moju pozornosť pútalo veľké zrkadlo, ktoré nám tam visí, a v ňom som uvidela Virginiu,“ opisovala Gabby. „Znovu povedala ‚Rodičia, pomôžte,‘ a potom dodala, že chodila na súkromnú dievčenskú školu v zahraničí, so zameraním na kultúrne predmety a spoločenské aktivity a prišla sem za rodičmi. ‚Čo je toto za miesto?‘ spýtala sa kuriózne staromódne. Prezerala si miestnosť a aj mňa a spýtala sa ‚Čo sú to za šaty?‘ Povedala som jej, že takto sa obliekame v 90-tych rokoch 20. storočia, no ona trvala na tom, že je rok 1901. Nebála som sa jej a mali sme dlhý rozhovor.“

Urobilo na nás s Joem dojem, ako duch prefíkane pomaly odhaľoval svoj spletitý príbeh, ako pavúk spriadajúci svoju sieť. Malomestskú gazdinku Gabby krásne hladko namotával na reči o móde a súkromných dievčenských školách – táto ľstivá taktika napovedala, že ide o veľmi rafinovaného ducha. Tiež som si všimol prefíkanú snahu o materinské sympatie: ten takzvaný duch nejakým spôsobom prišiel o rodičov a chcel sa s nimi opätovne spojiť.

Gabby bola uchvátená a nevedela sa dočkať ďalšej epizódy fascinujúcej telenovely v duchovom podaní. Aj keď ju jej intuícia už pred Virginiinou skutočnou povahou stihla varovať. „Tretíkrát ku mne prišla tiež v pivnici. Cítila som jej prítomnosť a povedala som: ‚Ak so mnou chceš hovoriť, nevstupuj do mňa. Prerozprávam, čo len povieš.‘ Nepočúvala ma a hneď do mňa vošla. Keď bola vo mne, koktala a stále opakovala ‚Rodičia, pomôžte.‘“

Aj keď si Gabby úplne neuvedomovala, čo sa s ňou deje – a jej podozrenia boli otupené klamstvami ducha „Neublížim vám, žiaden strach“ – niekde v hĺbke vedela, že jej myseľ a telo sú v obkľúčení. Inštinktívne sa bránila, aby jej duch nevtrhol do tela – no nie dosť silno. Démoni nerešpektujú prosby, žiadosti a ani rozkazy od ľudí, aby odišli, ibaže by príkaz bol vyslovený v mene Ježiša Krista.

Napriek obavám z násilníckeho ducha, čo sa do nej vtelil proti jej vôli, zdal sa jej jeho hlas taký zvodný, že ho nedokázala nepočúvať. Duch evidentne tušil, že je načase pridať na dramatickosti a zjavil sa priam v divadelnom štýle, keď sa Gabby rozprávala s ďalšou obyvateľkou domu, Ruth. Bola to žena v stredných rokoch a so svojím dvadsaťpäťročným synom Carlom sa k nim prisťahovali po tom, čo sa Carl zasnúbil s najstaršou dcérou Villanovovcov, Lucianou. Ako tak Gabby a Ruth sedeli spolu v izbe budúcej nevesty a rozprávali sa o nastávajúcej svadbe, duch im porozprával srdcervúci príbeh plný smútku.

Tentokrát sa neobťažovala s dymom, zrkadlami alebo inými fyzickými prejavmi. Namiesto toho sa duch zmocnil gazdinkinej mysle – telepaticky s ňou komunikoval a Gabby nahlas odpovedala. „Virginia hystericky plakala a ja som sa opakovane pýtala, čo sa deje. Povedala mi, že bola zavraždená v jej svadobný deň! Jej snúbenec bol krivo obvinený z jej vraždy – smútok ho zasiahol tak hlboko, že vo väzení spáchal samovraždu. Až po jeho smrti zistili, že obvinili nesprávneho muža. Spýtala som sa, kto ju teda zavraždil. ‚Nesmiem to povedať´“ bola jej odpoveď.

Ľudskí podvodníci, ktorých som zatkol, neboli ani spolovice takí dobrí odrbávači, a práve preto asi teraz sedia v base. Pamätám si jedného chlapíka, ktorý bol taký trúfalý, že sa vydával za policajta, aby obral jednu ženu o tisíce dolárov. Jeho podvod sa nakoniec nepodaril, pretože žena si to rozmyslela tesne predtým, ako mu peniaze mala odovzdať. Páchateľ si pohoršil ešte viac, keď sa rozhodol jednu jej vraziť do zubov a uchmatnúť lup – práve, keď som išiel okolo cestou do práce. Po chvíľke presviedčania mojou poloautomatickou devinou prepadnutie stopol, vzdal sa peňazí a nechal ma nasadiť mu putá. Môžem si len priať, aby bolo chytanie démonov také jednoduché.

Je to neuveriteľné, ale Gabby sa vôbec nečudovala tej úžasnej zhode príbehu ducha s jej životom. Často sa čudujem, aké sú sily zla zbehlé v zneužívaní dobrej povahy ľudí. Človek by si myslel, že ľudia budú omnoho skeptickejší voči tvrdeniam nadprirodzenej bytosti, ktorá sa zjaví v obláčiku dymu, práve keď plánujú svadbu svojej dcéry a oznámi im, že hľa, vlastne ide o ducha zavraždenej nastávajúcej nevesty! No démoni majú neomylné znalosti o ľudskej psychológii – ako aj o skutočných udalostiach – a preto presne vedia, na ktoré city pritlačiť, keď si chcú získať ľudské srdcia a mysle.

Nepochybne bol príbeh o nepodarenej svadbe v tomto prípade tou správnou stratégiou: ako matky budúcej nevesty a ženícha, Gabby a Ruth dokonca oplakávali tento tragický príbeh. Ruth sa dotkla hlavne údajná samovražda neprávom odsúdeného snúbenca. Jeden jej príbuzný bol tiež zatknutý a aj krátko väznený za zločin, ktorý nespáchal. Netrvalo dlho a takmer každý v dome bol unesený fascinujúcim príbehom ducha a všetci chceli vedieť viac. Len Dominick videl skôr zlovestnú stránku týchto udalostí. Pragmatik, ktorý pracoval v účtovníckej firme, mal pocit, že veľa z toho, čo počúva, do seba akosi nezapadá. „Aj keď sa moja manželka nebála, ja som sa bál. Vôbec sa mi nepáčilo, čo sa tu dialo! Virginia chodila za mojou ženou stále viac a viac, a mal som pocit, že ju ten duch pomaly, no, že ju vlastní, ak je to to správne slovo.“

Pozrel na nás s bojazlivým výrazom v tvári, ako školák, ktorý tuší, že práve veľmi zle odpovedal a celá trieda ho za to vysmeje.

„Ako to myslíš ‚vlastní‘?“ spýtal sa Joe zámerne neutrálnym tónom. Keďže obaja pochádzame z policajného prostredia, boli sme trénovaní nenavádzať svedkov k odpovediam a nenapovedať im, keď sme pri vyšetrovaní zisťovali fakty.

„No, ten duch sa doslova prevtelil do mojej ženy a snažil sa rozprávať jej perami,“ vysvetlil. „Často koktala – Gabby tak normálne nehovorí – alebo sme jej niekedy vôbec nerozumeli. Počas týchto tranzov, alebo ako ich chcete nazývať, bola stuhnutá ako doska. Bola úplne bezvládna, no keď som rozsvietil svetlo alebo zakričal jej meno, Virginia väčšinou odišla. Niekedy som s ňou musel zatriasť, alebo jej dokonca jednu streliť, aby sa prebrala. Duch povedal „Neublížim vám, žiaden strach“, no keď som takto videl svoju manželku – stuhnutú, koktajúcu, bez toho, aby vedela, čo sa okolo nej deje – mal som pocit, že jej ubližuje, veľmi som sa bál.“

To bol ďalší dôkaz útlaku, intenzívnej snahy démonov terorizovať a tak si dláždiť cestu ku konečnému cieľu: k posadnutosti. Aj keď už dochádzalo k prechodnej posadnutosti, Gabbyna vôľa ešte nebola dostatočne zlomená pre úplnú posadnutosť. Netušiac, v akom hroznom nebezpečenstve je, Gabby a jej veľká rodina ignorovali Dominickove obavy. Ako sa dalo čakať, viedlo to k hádkam a roztržkám medzi manželmi, presne tak, ako to démon chcel. Noc čo noc sa účtovník vracal do domu prevráteného hore nohami alebo k prázdnemu stolu, pretože jeho žena a Ruth boli v knižnici a snažili sa vyriešiť fascinujúce záhady, ktoré im duch opisoval. Aj Joe a ja sme počas našej návštevy cítili napätie medzi nimi a všimli sme si, že sa navzájom často prerušujú alebo sa hádajú pre nepodstatné detaily niektorých udalostí.

Na druhej strane, obe matky sa tešili príležitosti utiecť z fádneho sveta domácich prác a hrať sa na detektívov. Virginia ich k tomu horlivo nabádala tvrdeniami, že jej rodičia, Nathaniel a Sarah Taylorovci, záhadne zmizli krátko po samovražde jej snúbenca „Obávam sa, že boli zavraždení,“ lamentovala cez slzy. „Keby som len poznala ich osud, možno by som konečne mohla odpočívať v pokoji.“ Takmer každý deň im duch ponúkol nové stopy na pomoc pri pátraní po jej domnelých rodičoch: do Spojených štátov prišli na prelome storočia z neznámej európskej krajiny a nasťahovali sa k svojim bratrancom, Clarkesovcom, no Virginia zostala doma, aby dokončila súkromnú dievčenskú školu.

Aby povzbudila ich zvedavosť a vyhrotila ich sympatie, plačlivo im ponúkla ďalšie detaily, ktoré by rozcítili ktorúkoľvek matku. Zdalo sa, že Clarkesovci boli tiež poznačení tragédiou v rodine: ich jediný syn sa narodil mŕtvy. Keďže už nemohli mať ďalšie deti, adoptovali si syna, Olivera, ktorý sa neskôr zamiloval do Virginie a požiadal ju o ruku.

Joe, trochu netrpezlivý z tohto zložitého satanského podvodu, prešiel rovno k veci. „Podarilo sa vám tento príbeh nakoniec overiť?“

„Nie tak celkom,“ odpovedala Gabby. „Prešli sme staré noviny, telefónne zoznamy a verejné záznamy. Nebola v nich zmienka o Virginii, ani o jej rodičoch, našli sme len niečo o rodine, v ktorej žila. Zdalo sa, že Clarkesovci tu jedného času vlastnili pôdu, no nenašli sme nič o tom, že by mali syna Olivera.“

I keď sily diabla poznajú minulosť a dokážu vidieť životy zosnulých, akoby si pozerali videozáznam, títo klamárski duchovia zmiešajú správne množstvo faktov a neúprimnej fikcie, len aby si udržali obete na háčiku. Všetko, čo Gabby a Ruth zistili, bolo, že niekto s veľmi bežným menom Clarke jedného času žil vo Westchesteri. Keby boli v knižnici pobudli ešte dlhšie, niet pochýb, že by našli aj Taylorovcov.

Fakt, že žiadne noviny nepísali o dramatickom príbehu hodnom titulkov – nevesta zavraždená v svadobný deň a zatknutie ženícha – neubralo rodine vieru vo Virginiu, ktorá dlho nečakala, aby ich požiadala o vyriešenie ďalšej záhady. „Chcela, aby sme našli hrob jej snúbenca,“ povedala Gabby. „Jeho samovraždu sa snažili rýchlo utajiť a nikto nevedel, kde ho pochovali. Virginia – “.

Dominick ich prerušil. „Moju ženu rozplakala. Gabby sa cítila veľmi zle, pretože nedokázala zistiť nič o jej rodičoch, a teraz jej duch vyplakával a hovoril jej o nenájdenom hrobe jej frajera.“

Duch zase raz prišiel s ďalšou stopou: telo bolo pravdepodobne pochované na cintoríne Sleepy Hollow. Keďže na druhý deň boli školské prázdniny, Gabby, Ruth a ich päť detí sa odviezli na krásny starý cintorín v Severnom Tarrytown, mieste posledného odpočinku Washingtona Irvinga a kamarátov, ktorých použil ako postavy v Legende o Sleepy Hollow. Keď ani po niekoľkých hodinách motania sa medzi modernými a historickými náhrobnými kameňmi hrob nenašli, obe rodiny sa rozhodli vzdať to a ísť domov.

Tesne predtým, ako prišli ku kostolu vedľa cintorína, Gabby zrazu skĺzla do tranzu. „Niečo ma ťahalo hore chodníkom a späť na cintorín. Trhlo ma k jednému z náhrobných kameňov, na ktorom bolo napísané ‚Catherine Clarke, 1859-1926.‘ Virginia bola vytešená a povedala, že sme našli Oliverovu mamu. Vedľa bol menší náhrobný kameň, no bol tak zošúchaný, že som nevedela prečítať meno. Bol to hrob Olivera? Virginia nič nepovedala.“

Tento duch ma začínal zaujímať. Výlet na cintorín bol skvelý nápad: keďže duch zatiahol ich matku k hrobke blízko kostola, hneď si všetci logicky domysleli, že ide o dobrého, kresťanského ducha. Ani netušili, že sa dostali na Diablovo obľúbené lovisko!

Gabby sa duchovi prestala brániť a dokonca mu dovolila do nej vstúpiť, aby jej mohol odhaliť viac. „Moja najstaršia dcéra zašla k spolku historikov a zobrala staré mapy Westchesteru. Roztiahla som ich na stole, vzala pero a poprosila Virginiu, aby mi ukázala, kde bývala. Začala sa mi triasť ruka zo strany na stranu, až vystrelila smerom k jednému bodu. Nakreslila písmeno, podľa nás buď ‚M‘ alebo ‚W‘.“

Celé to zapadalo do modus operandi démonov. Nielen, že robia vždy opak toho, čo je sväté, niekedy dokonca opačne aj píšu, takže musíte po nich čítať pomocou zrkadla alebo obrátene, hore nohami. Ich písmo je často krivé, akoby pravák písal ľavo rukou. Zvláštne nápisy s použitím oplzlostí, vulgarizmov o Bohu alebo obscénnych fráz sú tiež charakteristickými znakmi útlaku. V tomto prípade bola zámerne nejednoznačná čmáranica symbolickým spôsobom, akým chcel duch len viac navnadiť Gabby a umocniť jej pomýlenie.

Domáca pani ešte stále viditeľne uchvátená Virginiou, sa nadšene ponúkla, že Joeovi ukáže vyznačenú mapu, aby mohol skúsiť uhádnuť, čo to môže znamenať. Môj spoločník pokrútil hlavou: nebol tam na to, aby lúštil odkazy démonov, ani aby priznal silám zla akúkoľvek prítomnosť v tomto dome.

Bolo načase uviesť týchto ľudí na správnu mieru. „Gabby, vyjasnime si jednu vec. Toho ducha už nebudeme volať ‚Virginia‘, lebo si nezaslúži ľudské meno. Toto nie je duch alebo duša človeka – je to démon.“ Potom, čo Joe vysvetlil povahu týchto duchov, začal odhaľovať podstatu démonovho príbehu. „Táto rozprávka o svadbe je kopou kecov, aby vás cez empatiu zviedol a nadviazal duševné spojenie s vašimi životmi. Odteraz, keď budeme hovoriť o hocičom, čo tento duch spôsobil, poviem: ‚To spravil duch´.“

Dominickov poddajný zmätený výraz sa zmenil na prefíkaný, triumfálny pohľad, ktorý priam kričal : „Vidíte, vravel som vám to!“

Gabby tiež nebolo treba dlho presviedčať. Radšej opísala, čo démon spravil na Halloween, hneď po tom, ako Dominick zavolal otca Williamsa na pomoc. „Virginia – teda ten démon – mi povedal, že nie je zlý.“ Keď priviedli farského kňaza, démon vedel, že je len otázkou času, kým odhalia, čím vlastne je. A tak zrýchlil svoje plány na posadnutosť.

V ten istý deň sa duch pokúsil zlákať Gabby do svojho brlohu – do pivnice. „Povedala, že mi neublíži,“ dodala. „Nechcela som tam ísť, no potom povedala ‚s otcom Hayesom som sa už stretla - a tentokrát súboj vyhrám ja!‘“ Aj Gabby musela uznať, že bolo dosť čudné, aby duch najprv tvrdil, že nikomu nechce ublížiť - a že má len tie najlepšie úmysly - a potom oznámil, že je pripravený nakopať zadok Božiemu služobníkovi. Ale ešte zvláštnejšie bolo meno ktorého kňaza duch povedal - nie toho, ktorého Dominick kontaktoval, ale exorcistu z iného štátu, o ktorom ani rodina nevedela, že bol povolaný.

Svojím koktavým hlasom duch dodal ešte posledné ultimátum: „Svätí nesmú prísť!“

Mal som to brať ako varovanie, ale nebral som. Keď som videl, že Joe nepotrebuje moju pomoc s interview, rozhodol som sa robiť to, čo robím pri každom prípade: prechádzať sa po dome a dávať si dokopy dojmy z miesta. O rodinách viem iba z takéhoto obzerania sa povedať veľa. Hľadám znaky okultizmu, aké náboženské predmety sú v dome, ako je dom udržiavaný, aké knihy tu ľudia čítajú, známky užívania drog a akékoľvek iné znaky, ktoré by mohli naznačovať, že niečo s ich životným štýlom nie je v poriadku. Keď vidím niečo, čo ma zaujme, spýtam sa ich na to neskôr, počas interview.

Počas svojej obhliadky domu dokážem zachytiť vibrácie súvisiace so situáciou. Nie som telepat, takže sa na svoju intuíciu nemôžem spoľahnúť na sto percent, no každý človek sa narodí s istou dávkou šiesteho zmyslu. Mojou veľkou chybou v tomto prípade bolo, že som sa po dome prechádzal sám. Začal som na poschodí, kde bol nedávno uvoľnený apartmán, ktorý rodina prenajímala. Ako som vchádzal do apartmánu, kľučka na jednej z izieb sa začala triasť. S takýmto prízemnými hovädinami od démonov som sa už stretol v iných domoch, takže som si len zapamätal, ktorá kľučka to bola, aby som ju neskôr dôkladne preskúmal.

Vnútro izieb bolo nezvyčajne tmavé. Keď som našiel vypínač, zistil som prečo: všetko bolo natreté sýtou čiernou farbou. Aj okná boli natreté vrstvou takou hrubou, že cez ne zvonku neprechádzalo žiadne svetlo. Prehľadal som miestnosť, no predošlý nájomník po sebe nezanechal vôbec nič. Veľmi som si chcel prezrieť jeho veci, lebo som bol ochotný staviť celú svoju ďalšiu výplatu na to, že nech to bol ktokoľvek, určite netrávil svoj voľný čas modlením sa ruženca! Poznačil som si v hlave, aby som sa rodiny spýtal na ich bývalého nájomníka.

V apartmáne na prvom poschodí, kde rodina žila, som nenašiel nič zvláštne, ani v Gabbynej a Dominickovej spálni, ani v izbách troch mladších detí. V izbe budúcej nevesty som videl extrémne svetlú guľu svetla presvišťať okolo mňa a zmiznúť. Takúto žiarivú guľu som už raz videl v dávnejšom prípade, takže som sa veľmi nezľakol. Vrátil som sa do obývačky, aby som sa spýtal Villanovovcov, či už niekto z nich tento zvláštny fenomén zažil.

Moja otázka vyvolala rodinný rozruch. „Áno, videla som také svetlo,“ vykríkla Luciana.

„Aj ja,“ dodala Gabby. „Je to desivé.“ Postupne všetci členovia domácnosti popísali rôzne momenty, kedy sa im guľa svetla zjavila.

Len Dominick bol ticho. Vyzeral sklamane. Nakoniec skočil do diskusie o svetle nevrlým výbuchom. „Ja som to nikdy nevidel! Ako to, že vy takéto veci vidíte, pán Sarchie, a ja nie?“ Znel vlastne urazene, že sa mu duch nijako nezjavil.

„Nebuďte smutný,“ povedal som mu. „Buďte šťastný, že ich nevidíte.“

Neochotne prikývol na súhlas a ja som pokračoval v prehliadke domu. Zvyšné izby boli celkom normálne, i keď kuchyňa bola dosť neuprataná a v dreze bola kopa špinavého riadu; zamieril som dole schodmi. Keď som vstúpil do pivnice, vôbec som necítil zlo, no ako som sa dostal do komory s dvojitými dverami, zacítil som hrozbu už na osem stôp. Ten pocit bol taký silný, že som sa zasekol v pohybe, veľmi som sa bál, že sa nedokážem pohnúť. Bol som policajtom dlhý čas a veľakrát predtým som sa bál, no vždy som reagoval agresívne - tak som sa vytrénoval. Toto bolo iné: nedokázal som od tých dverí odtrhnúť oči, moje srdce začalo biť ako o závod a nevedel som sa nadýchnuť. Potom ma začala bolieť hlava - nebola taká bežná bolesť hlavy, ale pichľavá bolesť v pravom spánku, akú som už zažil pri iných prípadoch alebo počas exorcizmov.

Ako sa stupňovala bolesť v mojej hlave, môj žalúdok sa krútil a mal som pocit, že budem vracať. Navonok som nevidel nič – len som cítil pekelný teror a absolútne zlo. Bol som príliš meravý na to, aby som pohol perami alebo niečo povedal, len v duchu som nariadil démonovi, aby v mene Ježiša Krista odišiel. Vymanil som sa z jeho moci akurát na to, aby som dočiahol vo vrecku na fľašku so svätenou vodou. Polial som ňou dvere a podarilo sa mi cúvnuť ku schodom - netrúfol som si spustiť tie hrozné dvere z očí.

Keď som dorazil do obývačky, kde čakala rodina, bolesť a nevoľnosť pominuli. Stiahol som Joea nabok a povedal som mu, čo sa stalo.

„Ralph, myslím, že toto by si mal vidieť,“ povedal a podal mi odkaz, ktorý ten „duch“ nadiktoval Gabby minulú noc.

Jedna veta mi udrela do očí: „Zlo si nájde tých dole. Vyvaruj sa noci!“

Druhá kapitola

KONIEC NOČNEJ MORY

KÝM SOM bol obeťou útoku v pivnici, Joe odhalil nový alarmujúci zvrat v prípade. Asi dva týždne po tom, čo duch začal hrať svoje dymové a zrkadlové hry, Gabbyna najstaršia dcéra Luciana bola terčom série neuveriteľne krutých nadprirodzených útokov. Napriek tomu, že mladá budúca nevesta bola bezpochyby ozdobou rodiny pre jej dlhé vlnité čierne vlasy, svetlú olivovú pleť a tmavé ligotavé oči, na tvári mala chladný až nepriateľský výraz. Zo všetkého na nej vyžarovalo intenzívne utrpenie, ktoré ju obklopovalo ako hustý, čierny mrak. Mali ste pocit, že ak poviete niečo nesprávne, začne chrliť hromy-blesky.

„Netráp sa tým,“ upokojoval ju môj spoločník. „Démon mohol tvoj medailón nechať zmiznúť, aby vyvolal spor a poštval ťa proti ostatným členom tvojej rodiny. Títo duchovia chcú, aby ste si šli navzájom po krku. Daj si túto medailu.“

„Má príliš dlhú šnúrku,“ sťažovala sa Luciana. Podala medailón Carlovi, ktorý postával v úzadí a pôsobil pri svojej zúrivej snúbenici ochranne aj opatrne súčasne. Aj keď mal asi iba okolo dvadsaťpäť rokov, jeho vlasová línia bola pomaly na ústupe a viac zviditeľňovala jeho široké čelo a veľký, jastrabí nos. Bol celý v čiernom a v ľavom uchu mal zlatú náušnicu. Z tesných džínsov vytiahol švajčiarsky vojenský nožík a opatrne skrátil nepohodlnú šnúrku.

„Čo to robíš? Teraz je príliš krátka!“

Luciana mrzuto sledovala ako Carl odrezal dlhšiu šnúrku z klbka, ktoré sme priniesli so sebou. „Teraz je to lepšie?“

Vzala náhrdelník a pretiahla si ho cez vlasy, opatrne, aby nezavadila o svoj hrubý vrkoč. „Asi áno,“ priznala neochotne. Zrazu sa zahanbila pre zlú náladu, ktorú predvádzala a dodala: „Prepáčte, že som taká mrcha, no túto noc som spala len pol hodinu.“

„Zabudni na to,“ poradil jej Joe. „Viem, že si veľmi rozrušená a vydesená. Poďme oboznámiť Ralpha s problémami, ktoré máš.“

Už bez príznakov zlosti, skĺzla späť do kresla, akoby na svojich tenkých ramenách niesla veľmi ťažké bremeno. „Niekoľko týždňov dozadu, okolo druhej v noci, som si čítala v izbe. Pri posteli som mala pohár s vodou a keď som vstala, aby som pre sestru, ktorá sa vracala z party, rozsvietila svetlo na chodbe, pohár zrazu letel na mňa a len tak-tak minul moju hlavu.

Toto bol prvý útok na jej osobu - a jej krik ihneď privolal celú rodinu. Zo strachu spať sama, nasledujúcu noc spala v sestrinej izbe. Uprostred noci sa poschodová posteľ, ktorú dievčatá zdieľali, začala prudko triasť, až skákala po podlahe. Výkriky opäť vytrhli rodinu zo spánku, no hneď ako rozsvietili svetlo, trasenie okamžite prestalo.

Toto je charakteristické pre infikovanie démonom; strašidelné veci sa dejú za tmy a prestanú, keď sa svetlo rozsvieti. Je to typická psychohra démonov, ktorej cieľom je vyvolať strach a zmätok, aby sa obete pýtali samých seba „Naozaj sa tá posteľ triasla alebo to bola iba nočná mora? Žeby sa nám to obom zdalo?“ Aj keď zlý duch konal spočiatku tajne, každým dňom bol opovážlivejší. Infikovanie sa rýchlo vyvinulo do úplného útlaku: sila zla sa už nezľakla pri rozsvietení svetla - dokonca začala útočiť aj za bieleho dňa.

Démon si vždy vybral tú istú osobu: Lucianu. „Každý deň mám škrabance,“ povedala nám. „Väčšinou mávam po celej dĺžke rúk široké červené stopy, ktoré veľmi rýchlo zmiznú, niekedy za pár minút. Jednej noci, okolo druhej nadránom, som zacítila veľmi bolestivé pálenie na pokožke a zobudila som sa s pentagramom vyškriabaným na bruchu. Inokedy ma začala páliť a štípať ruka, akoby horela. Keď som sa pozrela do zrkadla, videla som číslo diabla – 666 – napísané na mojej ruke veľkými červenými jazvami.“

Prečo sa budúca nevesta stala hlavným terčom záujmu, je trochu záhadné: obe jej násťročné sestry povedali, že bola najsilnejšia, krásna, temperamentná a svojhlavá vodkyňa. No zistil som, že ani v Práci neexistuje žiadny predvídateľný vzorec, ktorý vysvetľuje, prečo je jeden člen rodiny vyčlenený a zneužívaný diablom, okrem toho, že ľudia bývajú atakovaní cez svoje slabosti, ktoré démoni rýchlo využijú. Veľmi často býva objektom záujmu dieťa, keďže násilnícki duchovia radi robia zle deťom. Je to krutá, no efektívna taktika: kým zlý duch išiel evidentne po matke, ako lepšie mohol zlomiť vôľu rodiča – a znížiť jeho odolnosť voči posadnutiu – než týraním jeho dieťaťa?

Aj keď temná sila mohla dosiahnuť ten istý cieľ, keby išla po hociktorom inom z Gabbyných štyroch detí, mal som teóriu, prečo práve Luciana musela znášať nápor týrania. Keďže sila zla sa vydávala za úbohého ducha ženy, ktorá bola zavraždená v jej svadobný deň, mohla to svojou zvrátenou logikou odôvodniť tak, že s jej predstieranou úzkosťou bude najempatickejšia tá matka, ktorej dcéra, skutočná budúca nevesta, bude trpieť tiež.

Ak je to tak, plán fungoval: Gabby sa okamžite „Virginie“ spýtala, akí iní duchovia boli ešte v dome. Prirodzene, duch odpovedal: „Povedala, že v dome sú dve strašidlá,“ referovala Gabby. „Jedno dobré a druhé strašidlo hnusné a nebezpečné.“

Joe sebou trhol. Neznášame tento pojem, ktorý sa stal obľúbeným medzi parapsychológmi, teda aspoň medzi tými, ktorí veria na duchov – lebo niektorí neveria. Tí vysvetľujú prípady infekcií, útlaku alebo skutočného posadnutia ako prácu „poltergeistov“ – nemecký výraz pre „hlučných alebo zlomyseľných duchov“. (Iní tvrdia, že sú výsledkom práce prirodzených fenoménov ako elektromagnetickej činnosti alebo podzemnej energie – hocičoho iného, len nie démonov.) Diabolské sily potom vyzerajú ako banda vtipálkov, ktorým sa zachcelo trochu strašidelnej zábavy. Je to akoby ste povedali, že násilníci a lupiči sú len trošku úchylní členovia našej spoločnosti, ktorí príliš nezapadajú.

Netrápi ma, ak neveríte v Diabla – len si prajem, aby ste ani vy, ani vaša rodina nikdy na vlastnej koži nepocítili jeho hnev a neúnavnú nenávisť. No namietam proti parapsychológom, ktorí „skúmajú“ strašidelnosti z vedeckého pohľadu, a idú do toho s kamerami a Gaussmetrami namiesto svätenej vody a relikvií. Namerajú si hodnoty, cvaknú si pár pekných fotiek energie duchov a idú si veselo po svojom, kým rodina ostáva naďalej v nočnej more. Ako si len na tomto musia démoni zgustnúť! Ako lepšie prekrútiť ich misiu „zničiť ľudstvo“, než tým, že všetko zvalia na neškodné neplechy takzvaných poltergeistov?

Môj spoločník to nenechal len tak. „Je to skoro ako hra dobrý policajt/ zlý policajt alebo dobrý poltergeist/ zlý poltergeist – až na to, že nič také ako dobrý poltergeist neexistuje, je to len eufemizmus, ktorý používajú niektorí ľudia na démonov. Nenechajte sa pomýliť: jediní duchovia vo vašom dome sú tí zlí duchovia, zloduchovia.“

Po tom, ako vystrašil Gabby zlovestným vyhlásením o zlom poltergeistovi, prešiel démon na fázu dva svojho podvodu - dobrovoľne sa ponúkol, že rodine „pomôže“ s problémom, ktorý im sám spôsobil. Toto mi pripomenulo ľudských kriminálnikov, ktorí na obchodoch tajne rozbíjajú výklady, a potom o pár hodín neskôr sa objavia a ponúknu nič netušiacemu majiteľovi obchodu svoje predražené opravárske služby.

Zákerná sila však týmto neskončila. Ešte v ten deň poslala ďalšieho „ducha“, aby sa zaručil za jej láskavé úmysly. „Videla som pred sebou stáť môjho otca, ktorý zomrel pred pár rokmi,“ vysvetlila Gabby. „Virginiu volal ‚dáma‘ a povedal, že je to dobrý človek. Zjavil sa mi štyri alebo päťkrát a dlho sme sa rozprávali. Jednu noc ho videl aj DJ a rozprávali sa spolu dobrú hodinku.“

„Bolo niečo zvláštne na jeho zjave?“ spýtal sa Joe.

„Pre mňa to bol môj otec,“ naliehala Gabby. „Rozprával o veciach z môjho detstva, ktoré vedel iba on a ja. Ty si ho videl DJ – ako sa ti zdal?“

Malý chlapec zaváhal, no rozhodol sa povedať pravdu. „Nehnevaj sa, mami, no veľmi si starého otca nepamätám z čias keď, veď vieš, keď žil. Keď som s ním sedel na gauči, jeho tvár bola zvráskavená a vyzeral naozaj staro. Mal na sebe hnedý oblek a šperky. Rozprával mi do ucha, trochu nahlas, a povedal, že by moja mama mala počúvať tú ‚milú dámu‘.“

DJ sa mrvil, odmietal sa svojej mame pozrieť do očí. „Raz sa mi prihovoril v škole a učiteľka sa na mňa hnevala za to, že nedávam pozor.“ Zase sa zastavil, no potom z neho zlostne vyhŕklo: „Nemal som starého otca veľmi rád. Keď bol nablízku, bolo mi veľmi zima a mal som v sebe taký čudný pocit.“

Aj keď si ani DJ, ani jeho matka nevšimli žiadne zvláštnosti zjavenia, bol som si istý, že išlo o ďalšieho satanského podvodníka, ktorý sa snažil zvýšiť „Virginiinu“ dôveryhodnosť takýmito drobnými reklamami na jej údajnú dobrotu. Jeho čudná znalosť Gabbynho detstva nič nedokazovala, keďže celé osadenstvo pekla má prístup k udalostiam z ľudských životov a môžu ich citovať, keď sa to hodí ich démonickému účelu. Nepochybne v tom duchovi nevinné dieťa vycítilo niečo znepokojujúce, aj keď nenachádzalo slová, aby vysvetlilo, čo to presne bolo. Prítomnosť diabla sa vždy dá nejako spozorovať, aj keď nie je taká očividná ako pár rozštiepených kopýt.

Aj keď sa démon môže zamaskovať za kohokoľvek, ba aj za svätého, vždy sa na ňom dá nájsť nejaké veľavravné znamenie – niečo zlé alebo mimo svojho miesta – ak viete, kde ho hľadať. Keď Diabol prišiel k jednému z učeníkov Františka z Assisi, vyskúšal viacero prestrojení, aby zničil jeho vieru. Všetky zlyhali, až kým si Satan na seba nevzal podobu krucifixu. Predstieral, že je Syn Boží a povedal veriacemu, že jeho modlitby a pokánia sú márne, lebo on aj František už boli odsúdení na zatratenie. Brat uveril a stratil oddanosť voči svojmu duchovnému vodcovi, až kým mu svätý pripomenul, že Ježišove slová by človeka nikdy nehnali do smútku a zúfalstva, ale naplnili by ho láskou a radosťou.

Takto jeho mučená snúbenica a jej rodina strávili halloweensku noc:

18:20 Luciana dostala dve facky.

20:02 Cez spálňu preletel popolník.

23:28 L. Poškriabaná na bruchu v tvare písmena „N.“

23:31 L. sotená do steny.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Predslov

Uvod

Prva kapitola

HALLOWEENSKY HOROR

Druha kapitola

KONIEC NOČNEJ MORY