RALPH SARCHIE

LISA COLLIER COOL

ZBAV NÁS
ZLÉHO

PODĽA SKUTOČNÝCH PRÍPADOV RALPHA SARCHIEHO, SERŽANTA NYPD

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ralph Sarchie, Lisa Collier Cool

BEWARE THE NIGHT

Copyright © 2001 by Ralph Sarchie, Lisa Collier Cool

Translation © 2014 by Juraj Hošták

Cover © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014 (elektronická verzia) by NOXI s. r. o.

All rights reserved

ISBN 978-80-8111-230-0

Predslov

Ten, kto pochybuje alebo neverí v Diabla, o sebe nemôže tvrdiť, že je kresťan, a už vôbec nie, že je katolík. Kristus prišiel na svet spasiť ľudstvo od nadvlády Satana a jeho légie padlých anjelov. „Teraz je súd nad týmto svetom, teraz bude knieža tohto sveta vyhodené von. A ja, keď budem vyzdvihnutý zo zeme, všetkých pritiahnem k sebe“ (Ján 12: 31-32). To, že sa v Jánovom evanjeliu spomína vyháňanie diablov z posadnutých ľudí, dokazuje existenciu týchto neviditeľných duchov. Slovami tradičnej modlitby k Archanjelovi Michalovi, sú to zlí duchovia, „ktorí sa na skazu duší potulujú po svete“.

Dnes viac ako kedykoľvek predtým! Popri stále sa rozširujúcej priepasti nemorálnosti, napádajú svet aj nadprirodzení démoni. Diablova zásluha na nemorálnosti je už na bežnej úrovni – Satan je vodcom medzi hriešnikmi – no infikovanie sa s démonom so sebou prináša aj inváziu mysle a tela. Približne pred štyridsiatimi rokmi, keď som bol vysvätený, posadnutosť ľudí diablom bola niečím neslýchaným – niečím, s čím sa priemerný kňaz, hoci i vysvätený exorcista, stretol za život len zriedkavo; niečím, o čom sa písalo len v učebniciach teológie. No dnes je to pre tých, čo majú oči, takmer normálne.

Exorcizmus odhalí Diabla pod rúškom príliš mnohých, ak nie väčšiny „psychiatrických“ prípadov. Rozpráva sa s tebou, vzdoruje ti, ohrozuje ťa. Mučí pred tebou svoje obete a tých, čo ho krotia, je schopný skúšať až na smrť. No nie vždy to je tak. Niekedy sa hrá na hluchého a hlúpeho, vo väčšine prípadov to však len potvrdzuje pravidlo.

Odkiaľ sa vzala táto záplava zla? Pramení z rozšírenia, či skôr nákazy okultizmom. V deviatich z desiatich prípadov prišla obeť démonického útlaku priamo alebo nepriamo do kontaktu s bosoráctvom – neskrývaným alebo maskovaným. Kontakt s bosoráctvom môže mať rôzne podoby – od vlastnenia poverčivých predmetov, ako napríklad špiritistické tabuľky, až po „neškodné“ amulety a vyslovene satanistické rituály. Niekde medzi týmito extrémami je Charizmatické hnutie a hnutie New Age. Satanizmus ako taký bol uznaný za náboženstvo a má dokonca aj svoju „Bibliu“. Tí, čo hľadajú poznanie a silu mimo Božieho kázania, dožadujú sa ich od Jeho nepriateľa a pre svoju nápravu sa podriadia Jeho moci a budú znášať následky.

Ralph Sarchie, autor tejto knihy, je povolaný písať o démonoch. Roky sa venoval ich skúmaniu a spolu s inými stál po mojom boku pri vyháňaní diabla. Ako som naznačil, vyháňať diabla z niekoho posadnutého môže byť bez pomocníkov, ktorí pri tom striehnu na násilnosti, nebezpečné. Trúfam si tvrdiť, že zaoberať sa touto tematikou je potrebné, ak nie naliehavé. Nech táto kniha slúži humanitárnemu účelu, s ktorým bola napísaná.

Biskup Robert F. McKenna, OP

Kaplnka Panny Márie Ružencovej

Monroe, Connecticut

Úvod

NIKDY SOM NEMAL v úmysle napísať knihu o nadprirodzených javoch. Som seržant newyorskej polície a policajti píšu o policajných prípadoch, nie o démonoch, duchoch a exorcizme. No ja žijem v dvoch svetoch: v policajnom svete surových a krutých ulíc a skutočnej krvi, a vo svete zamorenom iným druhom zločinu, podporovanom silami nepredstaviteľného zla. Tieto svety sa väčšine ľudí zdajú veľmi vzdialené. „Ako môžete po šestnástich rokoch tej skreslenej reality v živote policajta veriť v duchovný svet?“ pýtajú sa niektorí. No zo skúsenosti viem, že väčšina policajtov verí na duchov a hlavne, väčšina verí v Boha a je nábožensky založená. Mám z toho radosť, lebo to, čo policajti zažívajú každý deň, môže mať zhubný vplyv na ich duchovno. Zažil som to na vlastnej koži.

Práve vďaka môjmu povolaniu viem rozlišovať tieto dva svety a viem, že tie neobyčajné a nadprirodzené javy existujú. Život vo svete zločinu a spravodlivosti mi pomáha vyrovnať sa s existenciou čistého zla, ktoré terorizuje skutočných ľudí. Ako veľmi výstižne vraví Joe Forrester, môj spoločník pri skúmaní duchovných záhad, existujú dva typy zla: prvotné zlo, ktoré pochádza z Diabla, a druhotné zlo – zlo, ktoré konajú ľudia. Aj keď všetko zlo pramení v Diablovi, nie vždy viním Diabla za hnusné skutky, ktorých sú ľudia schopní. Viem rozoznať ľudské zlo od neľudského, keď ho vidím.

Netušil som, do čoho idem, keď som pred desiatimi rokmi začal s Prácou vyšetrovania strašidelných domov a prípadov démonickej posadnutosti. Podobne ako za prácu policajta, aj za Prácu platím istú daň, ale neľutujem. Vďaka tejto Práci sa posilnila moja viera a moja láska k Ježišovi je rovnako pravá ako láska k mojej žene a deťom. Keď budete čítať túto knihu, nezabúdajte na jedno: táto kniha nie je o nejakom policajtovi alebo o Diablovi, je o Bohu. Keď budete čítať o situácii, ktorá sa zdá beznádejná, vždy si spomeňte, že s Božou pomocou sa všetko zvládne. Aj keď niektorých ľudí, o ktorých píšem, naďalej trápia ťažkosti, jedna vec sa v nich zmenila: do ich života vstúpil Boh a On im pomáha znášať ich duchovné problémy.

Skôr ako poďakujem tomu množstvu ľudí, s ktorými som sa spriatelil vďaka mojej Práci, priateľom, ktorí sú mi drahí, chcel by som povedať, že som svoje vyšetrovania zvládal poctivo, čestne a profesionálne. Všetko, čo je v tejto knihe vykreslené, je presne tak, ako mi to porozprávali očití svedkovia alebo presne tak, ako som to videl ja. Tieto udalosti sú zdokumentované v mojich poznámkach a vo videách či audio záznamoch, ktoré som počas vyšetrovania natočil. Moje skúsenosti nie sú nijako prifarbené. Zmenil som mená a isté údaje, aby som ochránil súkromie rodín a jednotlivcov, ktorí ma požiadali o pomoc.

Christina a Daniela, dcéry moje, nenachádzam slová, ktorými by som vyjadril ako veľmi vás ľúbim a každý deň za vás ďakujem Bohu. Ste mojou pýchou a radosťou, a budem vás milovať naveky.

Moja mama Lillian mi bola vždy zdrojom radosti a inšpirácie – nech sa vždy usmievaš, mami. Môj otec Ralph starší, ma naučil viac, než si bude kedykoľvek vedieť prestaviť: otec, tvoje rady mi umožnili dostať sa v živote až sem. Moja sestra Lisa, aj keď ťa Práca úplne desí, si mi neochvejnou oporou a pri srdci cítim tvoju úprimnosť. Môj krstný syn Joseph, moje neterky Stephanie a Jessica a môj synovec Vincent, nech na vás dobrotivý Pán dozerá a usmieva sa na vás každý deň. Všetkým mojim bratom a sestrám na polícii New York, skvelo slúžite ľudom tohto mesta.

Biskupovi McKennovi, bez vašej lásky k Bohu a ľudstvu by veľa ľudí trpelo. Dali ste mne a mnohým ďalším možnosť ísť ďalej. Sestre Mary Philomene, vám patrí zvláštne poďakovanie za to, že ste ma tak láskavo viedli k Panne Márii a za to, že ste ma naučili, že ruženec je zbožnosťou, bez ktorej by som nemal byť. Všetkým sestrám z Kaplnky Panny Márie Ružencovej, ďakujem vám za vašu dobrotu a modlitby. Monsignor Richard M., ďakujem za vašu veľkorysosť, vaše priateľstvo si veľmi cením. Otec Mike S., otec Mike T., otec Frank P. a otec John F., teším sa vášmu priateľstvu a modlitbám. Brat Andrew, nemám slov, ktoré by dostatočne vyjadrili moju úctu pre všetko, čo si pre mňa urobil, ako v Práci tak i v osobnom živote. Nebyť teba, neviem, ako by to so mnou dopadlo, veď ty dobre vieš.

Bez týchto ľudí by bola Práca takmer nemožná. Ďakujem každému jednému z nich za ich veľkorysosť a za ich oddanosť službe Božím deťom. Phil W., Rose W., Chris W., Tony B., Antonio a Vicki B., Kathy D., Fred K., Dennis M., Millie M., Marie P. (odpočívaj v pokoji), Scott S., John Z., Joe Z., Dean L., Steve L., David A. a Matt M. – aj keď som s niektorými z Vás stratil kontakt, navždy zostanete v mojich spomienkach a modlitbách.

Lisa Collier Cool, ďakujem ti za trpezlivosť na tejto púti. Pre túto knihu si neviem predstaviť lepšiu spisovateľku. Jimmy Vines, toto celé bol tvoj nápad a ja ti ďakujem, že si vo mňa veril. Doug Montero, váš záujem dal veci do pohybu a som vám za to vďačný. Joe Veltre a Joe Cleemann, vaše redakčné znalosti boli obrovskou pomocou na ceste tejto knihy k jej vydaniu.

V neposlednom rade patrí vďaka môjmu dôvernému priateľovi a spoločníkovi Joe Forresterovi: od samého začiatku si ma učil o Práci a tvoje večné priateľstvo si vážim. Si človekom, ktorému som toľkokrát bez zaváhania zveril do rúk svoj život. Ďakujem ti za všetky tvoje rady a pomoc pri písaní tejto knihy. S milosťou Božou naše priateľstvo pretrvá veky, v tomto živote aj v tom ďalšom.

Rád by som vás, čitatelia, zanechal s jednou myšlienkou. Nemusíte veriť ani jedinému prekliatemu slovu, čo vravím o svojich prípadoch a démonoch. Ak ste skeptickí, je to v poriadku – no ak mi čo len jeden človek povie, že po prečítaní týchto príbehov začal veriť v Boha, uzavriem tento projekt s úsmevom na tvári. Ak ste to práve vy, polovicu úspechu máte za sebou.

Boh Vám žehnaj,

Ralph Sarchie

Bethpage, New York

Prvá kapitola

HALLOWEENSKY HOROR

NEZNÁŠAM HALLOWEEN. Predtým to bolo iné: keď som bol malý chlapec, rád som sa preobliekal a zbieral sladkosti od susedov; a keď som bol trošku starší, bol som jedným z tých chalanov, ktorí vybehli von s vajíčkami a penou na holenie, pripravení na noc špinavej zábavy. Keď som sa stal policajtom a hliadkoval v nebezpečných, štátom dotovaných sídliskách, spoznal som odvrátenú tvár tohto sviatku: každý zvrhlík v New Yorku si myslel, že je zrazu poľovnícka sezóna na deti. V štyridsiatom šiestom okrsku v južnom Bronxe, kde som pracoval ako seržant, sa začali sypať tiesňové volania. Lietali sme z jedného miesta činu na druhé, sirény húkali a zvery, čo lovili deti, sme zatvárali tak rýchlo, ako sa len dalo. I keď sú ľudia schopní hrozných zločinov – a počas šestnástich rokov v službách polície som videl viac krvi, než si dokážete predstaviť – nie je to to jediné zlo, ktoré so sebou 31. október pri 

Halloween ma zlovoľnú minulosť: podľa legiend starých vyše dvetisíc rokov je to noc, počas ktorej duše mŕtvych okupujú svet, aby vystrájali hrôzostrašné kúsky. Aby uchlácholili duchov, naši predkovia im zvykli nechávať pred dverami domov jedlo a obetúvať zvieratá. Starí Európania sa domnievali, že títo záškodnícki duchovia mali oveľa temnejší zámer: poľovať na živé telá, ktoré by mohli obývať. Ako prevencia proti posadnutosti sa na Deň Mŕtvych, tak je tento sviatok známy v niektorých krajinách, zvykla nosiť maska alebo kostým. Dávny strach z tohto dátumu je zakorenený oveľa hlbšie ako len vo folklóre a poverách, ako som to sám zistil, keď som nastúpil do niečoho, čo teraz nazývam Práca – skúmanie strašidelných miest a posadnutostí démonmi. Takmer vždy okolo konca októbra, buď priamo na samotný Halloween alebo noc predtým, ktorá sa zhodou okolností volá Diabolská noc či Noc zla, náhle pribúdajú prípady.

Jedna z mojich najotrasnejších vyšetrovačiek nadprirodzeného sa začala práve na Halloween roku 1991. Môj spoločník v Práci, Joe Forrester, práve pripravoval sladkosti pre koledníkov, keď dostal telefonát o dome, v ktorom straší. Volajúcim bol otec Hayes, exorcista pre katolícku diecézu v susednom štáte. Chcel, aby sme prešetrili hlásenie o aktivite démonov vo Westchesterskom kraji, kúsok na sever od New Yorku. Aj keď farár rozpoznal pár znakov prítomnosti diabla už počas telefonátu s rodinou, nepovedal Joeovi žiadne podrobnosti o ich problémoch. Keďže obaja sme otca Hayesa poznali z iných prípadov, bolo nám jasné, že by nás tam neposielal zbytočne.

* * *

Joe, rovnako ako ja, pozná prostredie trestných činov, i keď on pracuje v úplne inom odvetví, a síce ako expert na detektor lží pre Spoločnosť právnej pomoci. Aj keď vyzerá ako mních v strednom veku, s okrúhlou a pokojnou tvárou a hnedovlasou ofinou dookola plešivejúcej hlavy, v skutočnosti je extrémne šikovným vyhľadávačom démonov. Nielenže je chodiacou encyklopédiou okultizmu – je to ten správny človek, keď ide o rýchly prehľad kultov nigérijského krokodíla alebo rituálov brazílskej čiernej mágie – je dokonca vietnamský veterán s medailou. Joe má toľko guráže, aby sa postavil zoči voči nadprirodzeným silám. K tomu pridajte zabudovaný detektor na keci, ktorý si zdokonalil, keď roky sledoval ako sú na detektore lží testovaní podvodníci, darebáci každého druhu a neprávom obvinení, a máte vynikajúceho vyšetrovateľa.

Keď sa s Joeom ako bádatelia démonov zaoberáme prípadmi mimo našich stránkových hodín, neúčtujeme si ani cent. Pomáhať ľudom, ktorí majú problémy duchovného charakteru nie je pre nás zamestnaním – je to naše poslanie. Ako zbožní kresťania, Ježišov biblický príkaz „v mojom mene […] vyháňať zlých duchov“ berieme doslova.

Predtým, než idem na výjazd, odložím pištoľ a policajný odznak a vyzbrojím sa svätenou vodou a relikviou Pravého kríža.

Nechápte ma zle, nie som náboženský fanatik, a už vôbec nie som svätý, to vám potvrdí hocikto, kto so mnou robí na štyridsiatom šiestom okrsku. Som policajt a omnoho radšej by som vykopával dvere a zatýkal holými rukami desať ozbrojených lupičov, ako bojoval proti démonom. Diabol ma jednoducho desí oveľa viac ako čokoľvek, čo som kedy videl počas pouličných hliadok - a počas celých tých rokov v službe som už zažil asi každú hrôzu, akú si ľudia dokážu navzájom urobiť: absolvoval som výjazdy k nespočetným prestrelkám a dobodaniam; dával som putá ľuďom, ktorí znásilňovali a zabíjali, akoby to nič nebolo.

Musel som ľuďom zvestovať, že ich milovaní zomreli pri autonehode alebo že boli obeťou akéhokoľvek zločinu, aký si len dokážete predstaviť. Videl som dolámané telá malých detí, zranených pri nezmyselných nehodách, lebo ich rodičia boli príliš zaneprázdnení fajčením marihuany, aby na ne dávali pozor. Zatkol som drogových dílerov, ktorí svojimi jedmi menia svojich blížnych na chodiace mŕtvoly – a matku, ktorá predala svoju desaťročnú dcéru na sex, len aby mala na dávku cracku. Nedávno som bol povolaný do domu, kde som našiel ženu sfajčenú takmer do bezvedomia. To by nebolo také zvláštne, ibaže ona sa tackala s novorodeným dieťaťom medzi nohami – s ešte neodstrihnutou pupočnou šnúrou – a pritom ani netušila, že porodila. Ukázalo sa, že toto bolo jej desiate dieťa: všetky ostatné už vzala do opatery sociálka, práve pre jej závislosť na cracku.

Toto bol môj svet, večer čo večer. Tragédie a devastácia, ktoré so sebou prináša trestná činnosť, ma do určitej miery pripravili na Prácu. Viem dokonale identifikovať zlo, keď ho mám pred očami. Keď sa policajti, s ktorými pracujem, dozvedeli, že pomáham s exorcizmom a vyšetrujem démonické činy, mnohí z nich sa ma pýtali, „čo oprávňuje takého agresívneho a niekedy protivného chlapíka robiť také zbožné veci?“ „Vy nevidíte tú symboliku, že Boh bojuje so zlom prostredníctvom takého hriešnika ako som ja?“ hovorím im. Pravdou je, že ľuďom pomáham rád. Keď som sa dal k polícii, v prísahe som sa zaviazal, že dostanem zloduchov z ulíc a za viac ako tri roky som práve preto zatkol viac ako tristo z nich. Ako oddaný kresťan mám iné poslanie: zabasnúť Diabla a jeho démonov.

Oficiálne som nikdy priamo nerobil na prípadoch pre Rímskokatolícku cirkev, no pracoval som na oficiálnych prípadoch pre jednotlivých kňazov. Väčšina mojej práce súvisí s biskupom Robertom McKennom, tradicionalistickým katolíckym kňazom a exorcistom, ktorý sa nikdy nevyhýbal boju so Satanom a jeho temnými silami. (Tradicionalistické cirkvi slúžia latinskú predkoncilnú omšu, tzv. tridentskú.) Počas asistovania mu s takmer dvoma tuctami exorcistov za posledných desať rokov, som si k tomuto zbožnému mužovi vytvoril maximálny rešpekt. Keby raz potreboval, aby som s ním išiel do hlbín pekla, išiel by som bez váhania.

Väčšina náboženstiev má svoje postupy na vyháňanie zlých duchov. Rímsky rituál exorcizmu je starší ako štyristo rokov. Pred rokmi bolo katolíckym kňazom udelené nižšie svätenie exorcistu a s povolením svojho diecézneho biskupa mohli vykonávať úlohy spojené s týmto vysvätením. Dnes je problém v tom, že veľa kňazov, duchovenstvo iných vyznaní, ba dokonca aj biskupi katolíckej cirkvi neveria v Diabla napriek tomu, že sám Ježiš vykonával exorcizmus. Keď jeden môj priateľ – kňaz hovoril o Satanovi počas kázne, dokonca povedal: „Diabol existuje. Je mi ľúto, priatelia.“ Manželka povedala, že som vyzeral, akoby som išiel vyskočiť z lavice. Keby bolo na mne, vôbec by som sa neospravedlňoval za to, že vravím ľuďom, že Diabol je skutočný, lebo som videl, čo stvárajú jeho satanskí kamaráti.

Mnoho ľudí, ktorí nás s Joeom volajú na pomoc, tiež neveria v Diabla – až do okamihu, kým ich nemučia a neterorizujú bizarné, inak nevysvetliteľné javy. Keďže ani jeden z nás nikdy nevyhľadával publicitu kvôli našej Práci, naše prípady si nás nachádzajú cez ústne odporúčania. Obaja sme presvedčení, že ak Boh chce pomôcť ľuďom, dohliadne na to, aby sa im tá pomoc dostala, či už od nás alebo od niekoho iného. Žiadať o pomoc démonológa nie je prvé, čo ľuďom, ktorí nám volajú, napadne: väčšinou sme ich poslednou nádejou, keď už vyčerpali všetky logické vysvetlenia nepochopiteľných fenoménov, ktoré zažívajú, a niekedy dokonca pochybujú o svojom duševnom zdraví. Keď vytočia moje alebo Joeovo číslo väčšinou sú už v koncoch s rozumom a nemajú sa na koho obrátiť. Alebo sa obrátili na jedného z mnohých kňazov, ktorí nás poznajú, a ten nás odporučil, ako to bolo napríklad v našom halloweenskom prípade.

* * *

Po telefonáte od otca Hayesa sme sa s Joeom dohodli, že navštívime rodinu Villanovovcov 2. novembra, v deň Pamiatky zosnulých‚ kedy kňazi odriekajú Ofícium za zosnulých a veriaci sa modlia za zmiernenie utrpenia duší v pekle. Keďže sme nevedeli, čo nás čaká, dopustili sme sa zopár nebezpečných chýb. Po prvé, keďže nás len požiadali, aby sme nahrali na video interview pre exorcistu na posúdenie – bolo nám povedané, že sa k nám neskôr pridá aj kňaz farnosti – s Joeom sme išli do domu sami, bez nášho obvyklého tímu vyšetrovateľov. Keďže sme nemali v pláne vykonávať žiadne náboženské rituály, zbalili sme si len minimálne zásoby svätenej vody a iných svätenín. Keď tak na to spomínam, bolo to ako hliadkovať v oblasti s vysokou zločinnosťou so zbraňou nabitou iba jednou guľkou. Našťastie, ako sa ukázalo, mal som pri sebe aj moju najmocnejšiu relikviu – triesku z Pravého Kríža.

Keď sme zaparkovali pred skromným dvojgeneračným domom Dominicka Villanovu v Yonkers, všimol som si ďalej na ich ulici katolícku kaplnku. Ed Warren, známy démonológ, s ktorým som už pracoval, vždy vraví, že Diabol rád pracuje v tieni kostolov, a zistil som, že má pravdu. Je pozoruhodné, koľko z mojich prípadov sa odohráva na dohľad od Božieho stánku. Nechápte ma zle: to, že máte vo svojom okolí kostol, z vás automaticky nerobí terč démonov. Veľa ľudí žije v blízkosti náboženských objektov a nikdy nemali problém. No ak niečo iné, ako napríklad kliatba alebo satanský rituál, pritiahne sily zla vaším smerom, mať nablízku sväté miesto môže len umocniť nenávisť a zlosť duchov.

Aj keď mám prísnu zásadu citovo sa neviazať na ľudí, ktorým pomáham, takmer som to neustál, keď mi Dominick otvoril dvere so svojím päťročným synom po svojom boku. Prvé, čo som si všimol, bolo, aký bol ten chlapec vystrašený. Mal na tvári ten prázdny, zmätený výraz, ktorý mávajú deti, keď sa s krikom prebudia z nočnej mory – až na to, že tento chlapec nemal žiadnu upokojujúcu realitu, do ktorej by sa mohol prebudiť, ani žiadny únik pred strachom v maminej alebo otcovej náruči. Pri pohľade na jeho vychudnuté telo a nečakane veľké nohy mi napadlo, že tento chlapec by sa mal hrať vonku s loptou a nie sa tu báť vo svojom vlastnom dome!

Jeho otec mal tiež šokovaný výraz. Bol to vysoký plešatý muž vo veku asi štyridsaťpäť rokov a na nose mal hrubé dioptrie. Jeho klesnuté ramená a výraz porazeného pripomínali zmäteného boxera tackajúceho sa v ringu, v očakávaní ďalšieho úderu. Keď som videl, aký je pomýlený a rozrušený, hneď som s ním súcitil. Mohol som len hádať, aký bezmocný sa musel cítiť, keď sa len nečinne prizeral, ako jeho rodinu atakuje neznáma hrôza.

Zaviedol nás do obývačky, ktorá vyzerala ako utečenecký tábor. Nielenže bola plná pochmúrnych ľudí, ktorí všetci do jedného vyzerali choro a vyčerpane, ale pozdĺž každej steny boli naukladané kopy oblečenia a zrolovanej posteľnej bielizne. Tu spala celá rodina? Už pri iných prípadoch som videl, že ľudia boli nadprirodzenými javmi takí vynervovaní, že prestali žiť ako samostatné indivíduá a odmietali ísť kamkoľvek v dome sami, dokonca aj na záchod. Domov má byť bezpečným útočiskom, kde môže človek po celom dni relaxovať, miestom pokoja a pohodlia, no zjavne tomu tak nebolo ani v jednej z izieb tohto domu. Sám som veľmi rýchlo zistil, že suterén je zahalený osobitným druhom strachu.

„Ospravedlňujem sa za neporiadok,“ povedal Dominick. „Mali sme tu dosť, ehm, problémov,“ dodal, hľadajúc slová, ktoré by vysvetlili nevysvetliteľné.

Joe si uvedomoval, aké dôležité je nadviazať s ľuďmi vzťah a získať si ich dôveru, keď k nim prídeme domov ako úplne cudzí ľudia, a tak priateľsky, no vecne prevzal kontrolu nad rozhovorom a nedovolil otcovi ďalej blúzniť. Jeho dlhoročné skúsenosti vyšetrovateľa ho obdarili schopnosťou čítať ľudí, zneškodniť prchké emócie a dopracovať sa k pravde. „Pán Villanova, som Joe Forrester a toto je môj spoločník, Ralph Sarchie. Ako viete, sme tu na žiadosť otca Hayesa, aby sme vyšetrili vaše problémy. Súhlasili ste s našou prítomnosťou a ste si vedomý, že si za naše služby nič neúčtujeme.“

„Hovorte mi Dominick,“ odpovedal otec už istejším hlasom, a potom nás predstavil svojej manželke, Gabby. Bola to výnimočná žena tesne po štyridsiatke. Mala husté čierne vlasy so snehobielymi pramienkami na oboch stranách tváre, s črtami takými výraznými, že pripomínala portrét vyrytý na minci. Aj napriek nadváhe mala okázalý štýl: mala oblečené krikľavé červené šaty, s farebnými vtákmi a na oboch zápästiach jej štrngalo viacero veľkých strieborných náramkov. V šťastných chvíľach mladosti bola s najväčšou pravdepodobnosťou stredobodom všetkej pozornosti, no teraz, aj napriek pestrému oblečeniu, vyzerala nervózne, keď si roztrasenými rukami zapaľovala jednu cigaretu za druhou. Skôr, ako sme požiadali tento pár, ich štyri deti a troch kamarátov, ktorí sa tu zišli, aby vyrozprávali svoje príbehy, dali sme každému z nich na krk medailón svätého Benedikta. Tento svätý vykonal veľa zázrakov a mal veľkú moc proti démonom.

Po tom, ako som medailón zavesil na krk DJovi (Dominick Junior), ich malému chlapcovi, stalo sa niečo veľmi zvláštne. Len pár sekúnd nato medailón spadol na zem bez toho, aby sa roztrhla šnúrka, na ktorej visela. Starostlivo som skontroloval šnúrku a medailón som mu opäť zavesil na krk – spadol znovu, a potom znovu. Toto bol poriadne odvážny démon, keď len tak pohadzoval medailónom svätého, ktorý bol posvätený Biskupom osobne priamo pred našimi očami! Väčšina zlých duchov je zbabelá a pred svätenou vodou, posvätnými medailónmi a relikviami sa schováva. Iba najmocnejšie satanské sily, praví diabli, dokážu manipulovať so svätými predmetmi.

Počas nášho interview sme postupne zistili, aký nebezpečný tento diabol je. Spočiatku útočil tajne, keď sa jedného jesenného večera zjavil u Gabby a Dominicka v spálni, v kostýme ako z Halloweenu. „V mojej izbe sa ochladilo, no vonku vôbec nebola zima,“ povedala Gabby s takou dôraznou gestikuláciou, až jej náramky zarinčali. „V kúte izby som videla biely dym, z ktorého vyšla žena. Videla som ju do pol pása. Uprene som na ňu pozerala a kričala som na moju kamarátku, ktorá pribehla do izby spolu s mojím manželom. ‚Videli ste ju?‘ spýtala som sa a oni povedali, že nie. Povedala, že sa volá Virginia Taylorová. To je všetko čo si pamätám.“

Dominick si ale pamätal o čosi viac. „Asi tri minúty bola moja žena v tranze a Virginia hovorila cez ňu. ‚Neublížim ti, žiaden strach,‘ povedala – inými slovami, nemali by sme sa báť. ‚Chcem len vašu pomoc,‘ povedala, no nepovedala prečo chce našu pomoc. Potriasol som mojou ženou, aby sa prebrala a posledná vec, ktorú povedala predtým, ako sa jej vrátilo vedomie, bolo ‚pomôžte, rodičia.‘“

Napriek ubezpečeniu od „Virginie”, my s Joeom sme už vedeli, o koho ide – bol to démon, operujúci pod prezývkou. No jedna chyba v tejto maškaráde odhalila, že tento údajne ľudský duch bol v skutočnosti len pretvárkou: vzal si na seba podobu ženy iba od pása hore. To je typické pre démonov; vždy, keď sa snažia vyzerať ako ľudské bytosti, prezradia sa nejakou abnormálnosťou vo svojom vzhľade.

Ďalšou charakteristikou pekelných síl je démonova stratégia rozdeľuj a panuj. Tým, že sa ukázal iba jednej osobe, zasial semienka paniky, zmätku a pochybností. Deje sa toto naozaj – alebo sa mi to iba zdá? To sa v takýchto prípadoch zvyknú pýtať obete. Často sa zdráhajú povedať svojim priateľom alebo rodine, čo sa s nimi deje, zo strachu, že si ľudia budú myslieť, že sa zbláznili. Namiesto toho sa uzatvoria do seba a cítia sa čím ďalej tým viac osamotení v ich bizarnom utrpení. Toto je samozrejme cieľom démonov, keďže pochybnosti a emocionálny zmätok nahlodávajú vôľu ich obetí a tak dláždia cestu k posadnutosti.

Toto všetko je súčasťou štandardného postupu démonov – no v tomto prípade sa vyskytol jeden nezvyčajný zvrat. Namiesto ničenia Gabbyných nervov znepokojujúcimi trikmi infikovania – vo väčšine prípadov ide o prvú fázu démonickej činnosti, vyznačujúcu sa znervózňujúcimi javmi ako klopkaním o polnoci, zvláštnymi telefonátmi alebo zavýjaním mučených zvierat – teraz bol satanský duch odhodlaný k úplnému útoku hneď od začiatku. Útlak je druhou fázou démonickej činnosti a zahŕňa desivé psychické a fyzické útoky na obeť. Spôsob, akým sa duch choval u Gabby v izbe, mi trochu pripomínal tiesňové volania, na ktoré som odpovedal, od ľudí, ktorí boli uväznení vo svojom vlastnom domove, pretože si k sebe niekoho na kratší čas nasťahovali a ich hostia sa potom zmocnili ich príbytku.

Tento „hosť“ bol spočiatku celkom pôvabný. Na ďalší deň sa podľa Gabby duch vrátil za denného svetla, kým bola v pivnici. „Moju pozornosť pútalo veľké zrkadlo, ktoré nám tam visí, a v ňom som uvidela Virginiu,“ opisovala Gabby. „Znovu povedala ‚Rodičia, pomôžte,‘ a potom dodala, že chodila na súkromnú dievčenskú školu v zahraničí, so zameraním na kultúrne predmety a spoločenské aktivity a prišla sem za rodičmi. ‚Čo je toto za miesto?‘ spýtala sa kuriózne staromódne. Prezerala si miestnosť a aj mňa a spýtala sa ‚Čo sú to za šaty?‘ Povedala som jej, že takto sa obliekame v 90-tych rokoch 20. storočia, no ona trvala na tom, že je rok 1901. Nebála som sa jej a mali sme dlhý rozhovor.“

Urobilo na nás s Joem dojem, ako duch prefíkane pomaly odhaľoval svoj spletitý príbeh, ako pavúk spriadajúci svoju sieť. Malomestskú gazdinku Gabby krásne hladko namotával na reči o móde a súkromných dievčenských školách – táto ľstivá taktika napovedala, že ide o veľmi rafinovaného ducha. Tiež som si všimol prefíkanú snahu o materinské sympatie: ten takzvaný duch nejakým spôsobom prišiel o rodičov a chcel sa s nimi opätovne spojiť.