Fantázia 2008

Antológia fantastických poviedok

Finálové a ďalšie vybrané poviedky z literárnej súťaže

Cena Fantázie 2008

Partneri: www.knihy.sme.sk a Incheba, a.s.

Elektronická kniha

Fantázia 2008

Antológia fantastických poviedok

Zostavil: Ivan Pullman

Copyright © Fantázia

Publisher © Mgr. Ivan Aľakša – FANTÁZIA, 2008

Cover design © Aleš Marenčík, www.webtin.sk, www.marencik.net

Všetky práva vyhradené

ISBN 978-80-969236-3-2

Ivan Aľakša

Známe mená
a víťazné ingrediencie

Som každý rok prvou osobou, ktorá sleduje prichádzajúce poviedky do Ceny Fantázie a od začiatku poznám ich autorov. Nerozhodujem v prvom kole súťaže a porotcov nijako neovplyvňujem. Dokonca príchodzie texty ani nečítam, takže viacmenej poznám súťaž z rovnakého pohľadu, ako čitateľ tohto zborníka. Je však predsa ešte niečo, čo ma spája s porotou a dokonca čosi, čo poznám navyše. Pracujem totiž s prichádzajúcimi obálkami a chystám anonymné kópie pre porotcov a už pri tejto práci je zvyčajne poznať, v ktorej časti štartovného poľa sa poviedka asi ocitne.

Niekedy stačí detské písmo na obálke, či vovnútri malej obálky s kontaktami – bez toho, aby som automaticky znižoval úroveň textov mladších autorov, no nie každý je Paolini. Napriek tomu skladám klobúk za snahu, ja som svoj prvý text mimo školských slohových prác napísal až na gymnáziu.

Druhý pohľad padne na úpravu textu vytlačených kópií, ktorá tiež napovie všeličo. Autor, ktorý v anonymnej súťaži na poviedke uvedie svoje meno, tiež asi v záverečnom poradí veľa vody nenamúti. Vtedy prichádzajú na rad nekompromisné nožnice, alebo čierna fixka...

Deväťbodová veľkosť fontov, jednotkové riadkovanie, či tlač na obe strany papiera síce ušetria nejakú halúzku na amazonskom strome, ale nevážia si autorovho prvého „dôležitého“ čitateľa – porotcu. Treba chápať, že ten postupne berie do rúk a vystavuje svojim očiam kopu textov (tentoraz to bolo rekordných 71 príspevkov) a husto popísaný papier, v ktorom stráca riadky a písmená sa mu zlievajú, mu na pohode pri čítaní nepridá. A porotca je ten, kto posúva text do finále.

O pohodu porotcov sa až priveľmi starajú zasa autori, ktorí posielajú poviedky viazané v rôznych typoch viazačov. To, čo skvelo vyzerá pri prezentácii v škole, či pred manažérmi v oblekoch, robí iba zbytočné problémy pri kompletizovaní všetkých textov. Listy poviedok sú teda už pri prijatí zbavované všetkých podobných zbytočností ako sa len dá. Obyčajný kancelársky spínací strojček úplne postačuje...

V tomto ročníku boli porotou prvýkrát zo súťaže vyradené texty nespĺňajúce kritériá zadané v propozíciách. Raz darmo, fantastickou poviedkou nemôže byť akýkoľvek uletený text. Niečo nebolo fantastikou a niečo zase vôbec poviedkou.

Rekordný bol tento ročník nielen počtom prijatých textov. Prvýkrát boli finálové poviedky uverejnené na nefantastickom portáli Knihy.sme.sk a to sa odrazilo aj v ich čítanosti, pričom návštevnosť poviedok vysoko predčila klikanosť ostatných článkov. A počet hlasujúcich čitateľov sa priblížil k štyrom stovkám. Finalisti „operujúci“ na internete si dokázali úplne legitímne urobiť aj svoju vlastnú kampaň. Už od prvých ročníkov súťaže, keď sa po zverejnení mien finalistov ani nečakalo, že by v hlasovaní čitateľov mohol vyhrať ktosi iný, ako známe mená Červenák, či Pavelková sme sa zamýšľali nad tým, či je známy autor zvýhodnený, či je poctivé víťazstvo autora, ktorý si urobí „kampaň“ v rodine, medzi kamarátmi, či na internete. Pravda je taká, že je to vec autora. Druhé kolo je o presvedčení čo najviac čitateľov, že práve jeho poviedka je najlepšia. Čím viac ľudí o nej vie, tým viac má potenciálnych hlasov. Je to kruté? Ťažko povedať. Zaujímavé z tohto ročníka je však to, že finalista s najväčšou kampaňou na stránke blog.sme.sk a s ďaleko najväčšou čítanosťou poviedky si Cenu Fantázie aj napriek tomu nevybojoval. Dovolím si tvrdiť, že vyhralo to, čo vyhráva aj na dnešných televíznych obrazovkách – (akčný) príbeh a (uveriteľné) city. To sú tie správne ingrediencie dobrej poviedky, ktorá chce zaujať nás, obyčajných čitateľov.

Snáď budú správne namiešané v kotlíku z tohtoročnej súťaže, v zborníku, ktorý držíte v rukách. Sú v ňom finálové poviedky, k tomu ďalších päť vybraných editorom Ivanom Pullmanom a ako bonus tentoraz aj jedenásta poviedka ocenená Cenou Bibliotéky, venovanou partnerom súťaže, spoločnosťou Incheba, a.s. K tomu na dochutenie esej Miloša Ferka. A aby ste mali možnosť zoznámiť sa aj s ďalšími textami zo súťaže, pripravili sme pre vás lahôdku na stránke www.fantazia.sk – e-zborníčky s poviedkami vybranými tohtoročnou porotou, ktorá pracovala v zložení: Zuzana Kamenská, Aneta Čižmáriková, Jozef Girovský, Róbert Dyda a Ivan Pullman. Ak teda chcete čítať ďalších 25 poviedok, ktoré ešte zaujali porotu, čítajte www.fantazia.sk.

Výsledky Ceny Fantázie 2008:

1. miesto: Lívia Hlavačková: Črepiny

/Cena Fantázie a 3.000,– Sk/

2. miesto: Zuzana Gajdošová: Dar

/2.000,– Sk/

3. miesto: Jozef Karika: Dedičstvo zeme

/1.000,– Sk/

4. miesto: Michal Spáda: Rozum, cit, niekoľko kúziel, husle & Viola

5. miesto: Martin Vlachynský: Piesočný vlak

Cena Bibliotéky: Diana Majerová: Čas neľahkých rozhodnutí

/Cena Bibliotéky a 3.000,– Sk/

Výsledky boli vyhlásené na 16. medzinárodnom knižnom veľtrhu Bibliotéka dňa 8. 11. 2008 v Bratislave.

Cena Fantázie 2008 – výsledky 1. kola |
| Hodnotenie poroty |
Číslo | Názov | Autor | Jozef Girovský | Aneta Čižmáriková | Róbert Dyda | Zuzana Kamenská | Ivan Pullman | SUM | Umiestnenie po 1. kole
01 | Nočné vysielanie | Marek Hudec | 1 | 0 | 2 | 0 | 3 | 6 | 59.
02 | Vražda? | Miroslav Búran | 0 | 0 | 5 | 0 | 0 | 5 | 60.
03 | Cukrárka | Miroslav Búran | 0 | 0 | 3 | 0 | 0 | 3 | 63.
04 | Prelud | Miroslava Garajová | 2 | 2 | 3 | 0 | 4 | 11 | 47.
05 | Izolovaná | Damian McBlack | 1 | 4 | 4 | 0 | 5 | 14 | 39.
06 | Tvoje úžasné svetlo | Damian McBlack | 2 | 0 | 5 | 0 | 4 | 11 | 47.
07 | Sadin | Vladimír Skala | 3 | 8 | 4 | 0 | 5 | 20 | 23.
08 | D.AN. | Michal Baláž | 3 | 6 | 7 | 0 | 5 | 21 | 21.
09 | Dedičstvo zeme | Jozef Karika | 5 | 10 | 5 | 4 | 6 | 30 | 5.
10 | Biele diery | Jozef Karika | 7 | 10 | 5 | 0 | 5 | 27 | 8.
11 | Fraktália | Branislav Majerník | 2 | 4 | 0 | 0 | 3 | 9 | 52.
12 | Trílium | Branislav Majerník | 2 | 2 | 2 | 0 | 3 | 9 | 52.
13 | Elfovia nekradnú | Ondrej Trepáč | 4 | 4 | 4 | 0 | 5 | 17 | 29.
14 | Papagáj | Dana Hlavatá | 4 | 5 | 4 | 0 | 6 | 19 | 25.
15 | Posledné dni pred... | Viktória Laurent Škrabalová | 2 | 7 | 5 | 0 | 4 | 18 | 27.
16 | Letná búrka | Alica Kováčová | 1 | 0 | 7 | 0 | 7 | 15 | 36.
17 | Črepiny | Lívia Hlavačková | 8 | 9 | 8 | 0 | 8 | 33 | 2.
18 | Tulák Tarot | Dávid Hamran | 0 | 2 | 4 | 0 | 2 | 8 | 55.
19 | Cesty liečiteľa | Ladislav Macko | 0 | 0 | 5 | 0 | 0 | 5 | 60.
20 | Elma | Laco Remeň | 0 | 1 | 4 | 0 | 3 | 8 | 55.
21 | Dar | Zuzana Gajdošová | 8 | 5 | 7 | 6 | 7 | 33 | 2.
22 | Dve strany sa stali jednou | Peter Marčaník | 3 | 0 | 5 | 0 | 4 | 12 | 46.
23 | Divadlo | Martin Kochlica | 4 | 8 | 6 | 0 | 4 | 22 | 20.
24 | Lenúria | Nil O' Neli | 4 | 6 | 6 | 3 | 5 | 24 | 13.
25 | Thissío | Juraj Draxler | 4 | 7 | 5 | 0 | 7 | 23 | 15.
26 | Koniec štvrte | Miloš Ferko | 9 | 7 | 5 | 0 | 6 | 27 | 8.
27 | Zdanlivý pocit noci | Lukáš Kušnier | 2 | 7 | 2 | 0 | 0 | 11 | 47.
28 | Pätnásť hodín | Ján Melich | 4 | 5 | 6 | 5 | 3 | 23 | 15.
29 | Poklad slepého oka | Michal B. Kronich | 4 | 1 | 5 | 0 | 3 | 13 | 41.
30 | Na démonov démon | Marian Kubicsko | 4 | 9 | 5 | 0 | 5 | 23 | 15.
31 | Osina v zadku | Milan Paulík | 4 | 3 | 8 | 5 | 3 | 23 | 15.
32 | Piesočný vlak | Martin Vlachynský | 7 | 9 | 8 | 0 | 7 | 31 | 4.
33 | Búrka v chráme | Ján Švihra | 4 | 2 | 5 | 0 | 4 | 15 | 36.
34 | Služobná cesta | Martin Pener | 5 | 0 | 0 | 0 | 4 | 9 | 52.
35 | Moja fantázia či šiesty zmysel | Romana Hlobeňová | / | / | / | / | / | / | /
36 | Lietanie | Zuzana Zajacová | / | / | / | / | / | / | /
37 | Úlet | Viktória Chromíková | / | / | / | / | / | / | /
38 | Timesmea | Natália Tokárová | 3 | 0 | 6 | 0 | 4 | 13 | 41.
39 | Smäd | Hana Gelenekyová | / | / | / | / | / | / | /
40 | Kohút už nezaspieva | Ľuboš Bebčák | 4 | 3 | 6 | 0 | 4 | 17 | 29.
41 | Morhen | Henrich N. Hujbert | 4 | 4 | 5 | 7 | 6 | 26 | 12.
42 | Terezka a starí rodičia | Martina Štofková | / | / | / | / | / | / | /
43 | Hrdinstvo s obmedzeným ručením | Brynn Absolon | 9 | 7 | 6 | 0 | 7 | 29 | 6.
44 | Temné Zlo číha v ruinách | Marta Mesárošová | 4 | 5 | 2 | 0 | 2 | 13 | 41.
45 | Ako som zachránil ľudstvo | Jozef Hvišč ml. | 2 | 8 | 6 | 5 | 6 | 27 | 8.
46 | Obeť panny | Lucia Kapsová - Javůrek | 2 | 2 | 4 | 0 | 5 | 13 | 41.
47 | Posledný burácajúci akord | Dávid Muráň | 1 | 4 | 5 | 0 | 6 | 16 | 32.
48 | Dúha | Erik Milec | 2 | 3 | 4 | 0 | 4 | 13 | 41.
49 | Oblasť | Milan Hrabovský | 1 | 3 | 8 | 0 | 4 | 16 | 32.
50 | Fúrik | Emília Molčániová | / | / | / | / | / | / | /
51 | Stretnutie | Anna Dubská | / | / | / | / | / | / | /
52 | Krátke hľadanie | Rastislav Konkuš | 0 | 0 | 5 | 0 | 0 | 5 | 60.
53 | Hmlovidec | Michal Piják | 1 | 0 | 3 | 0 | 4 | 8 | 55.
54 | SOTA | Beáta Takáčová | 4 | 1 | 6 | 0 | 4 | 15 | 36.
55 | Listy Davidovi Koreshovi | Kvetoslava Fajčíková - Hovoričová | 2 | 1 | 4 | 0 | 1 | 8 | 55.
56 | Teerova dcéra | Beáta Takáčová | 4 | 1 | 6 | 0 | 5 | 16 | 32.
57 | Cesta do pekla | Maroš Horváth | 3 | 5 | 7 | 0 | 4 | 19 | 25.
58 | Nadaný | Andrej Jáchim | 4 | 4 | 6 | 3 | 6 | 23 | 15.
59 | Zakliata | Daniela Linhartová | 3 | 2 | 6 | 0 | 0 | 11 | 47.
60 | Čas neľahkých rozhodnutí | Diana Majerová | 2 | 8 | 8 | 5 | 5 | 28 | 7.
61 | Spasiteľ | Katarína Schmidtová | / | / | / | / | / | / | /
62 | Staneš zos popola ako starého Phoenixa sim | Peter Meluš | 7 | 10 | 3 | 0 | 7 | 27 | 8.
63 | Ako sa Jano vybral do sveta | Eva Cigániková | 4 | 6 | 7 | 0 | 3 | 20 | 23.
64 | O žabke cárovnej a iné mýty | Eva Cigániková | 4 | 5 | 3 | 0 | 4 | 16 | 32.
65 | Zlá krv | Pavol Deglovič | 3 | 3 | 4 | 0 | 4 | 14 | 39.
66 | Nositelia vzoriek | Pavol Deglovič | 4 | 6 | 4 | 0 | 4 | 18 | 27.
67 | Kolíska lesa | Adam Valenčík | 6 | 5 | 7 | 0 | 6 | 24 | 13.
68 | Tentoraz sa snažím | Tomáš Dušička | 5 | 2 | 5 | 0 | 5 | 17 | 29.
69 | Rozum, cit, niekoľko kúziel, husle & viola | Michal Spáda | 10 | 10 | 6 | 9 | 10 | 45 | 1.
70 | Reflexy podvedomia | Bohuslava Vargová | 5 | 5 | 5 | 0 | 6 | 21 | 21.
71 | Staré zvyky | Imrich Rešeta, ml. | 4 | 2 | 5 | 0 | 0 | 11 | 47.

Neobodované poviedky nesplnili podľa názoru najmenej troch porotcov kritériá súťaže a boli zo súťaže vyradené.

Jozef Hvišč ml.

Ako som zachránil
ľudstvo

Autor o sebe:

„Volám sa Lester Burnham. To je moja štvrť. To je moja ulica. To je môj život. Mám 42 rokov. Za necelý rok budem mŕtvy. Samozrejme, ešte to neviem. Keď sa to tak vezme, mŕtvy už som.“ – Takto sa začína vnútorný monológ hlavného hrdinu vo filme Sama Mendesa Americká krása. Takisto mám 42 rokov a tiež som bol mŕtvy – no nie hneď od narodenia.

Dom mojich rodičov bol plný kníh. Mal som dve možnosti – nevšímať si ich, alebo sa pokúsiť všetky prečítať. Vybral som si druhú možnosť. Moje vedomie vtedy ešte žilo. Žilo ešte aj po prijímacích pohovoroch na Vysokú školu výtvarných umení, ktoré sa skončili neúspechom.

Nastúpil som na dvojročnú vojenskú službu a po nej prišla agónia. Nepomohlo ani oživovanie. Vyskúšal som viacero zamestnaní. Po revolúcií som začal podnikať – darilo sa mi striedavo. Vedel som, že kdesi vo mne stále tlie uhlík života. Snažil som sa ho viackrát rozdúchať. Neúspešne. Kládol som si otázku: budem mŕtvy do konca života? Občas, keď pracujem dlhšie – je noc a iba v diaľke počujem hukot áut – zavriem oči. Po chvíli sa mi vidí, že hukot zosilnel. Zakryjem si rukami uši, a v tom okamihu, keď mi pracuje iba myseľ a telo pomaly stráca orientáciu v priestore, mám pocit, ako by som sa preniesol do tmavého vesmíru. Okolo mňa sú hviezdy pripomínajúce farebný závoj z tej najjemnejšej látky, vznášajúcej sa v priestore. Konečne vidím veci jasne. Stačilo len zavrieť oči.

(Jozef Hvišč ml.)

My o poviedke:

História, súčasnosť, budúcnosť. Svet ovládalo, ovláda a bude ovládať zlato. História nám priniesla alchymistov, súčasnosť chemikov. Ale bez vynálezcov budúcnosti niet. No vynálezca vidí len dobro svojho produktu, nebojí sa zneužitia. Je vôbec možné zabrániť tomu, aby sa nové vynálezy nezneužili na ciele mocenské? Je toho schopný obyčajný človek, alebo je schopný len kvôli svôjmu zisku? Toto sú všetko otázky, ktoré nasledujúci text s vtipom rieši a istým spôsobom dorieši.

(Ivan Pullman)

Blížilo sa poludnie, keď do môjho obchodu so starožitnosťami vošiel starší zhrbený muž s neudržiavanou šedivou bradou a strapatou hrivou, v strede ktorej sa mu leskla plešina. Dlhý obnosený plášť mu až po kolená zakrýval staré pokrčené nohavice. Trčali mu spod nich vychodené poltopánky, ktoré už dávno stratili svoj pôvodný tvar a lesk. V rukách stískal lacný kufrík.

Čistil som masívny mosadzný svietnik, no jedným okom som pozoroval prichádzajúce indivíduum.

Ak je to lupič, budem musieť tento starožitný svietnik použiť ako zbraň, pomyslel som si. V obchode som bol sám, lebo moji dvaja pomocníci, ktorých som tu zamestnával, odišli asi pred pol hodinou na obed. Prestávka – ideálny čas na prepad. Škoda, že nemám pri sebe pištoľ – odpočívala v škatuli na spodku šatníka. Prečo som tú poondiatu pištoľ prestal nosiť so sebou, zanadával som si v duchu. Teraz by ma už príjemne chladila v dlani, ruku by som mal schovanú pod pultom a pri najmenšom náznaku útoku by som tomuto tulákovi strelil do kolena.

Starec sa pomaly približoval, zdalo sa mi, že sa usmieva. Kŕčovite som zvieral svietnik a pripravoval som sa na úder.

Všetko sa zbehlo akosi rýchle, a už stál pri mne, oddeľoval nás iba pult. Zacítil som, že razí potom, a ešte niečím, čo mi pripomínalo starecký pach.

Ústa sa mu roztiahli do udiveného úsmevu a prihovoril sa mi tichým, takmer prosebným tónom.

„Nevieš, kto som? Nepoznáš ma?“

„Nie,“ odvetil som. A ani nechcem, pomyslel som si.

„Naozaj ma nepoznáš?“ naliehavo opakoval otázku.

Geniálny trik na vymámenie peňazí. Tulák ti vpadne do obchodu, bude ťa presviedčať, že sa poznáte a keď mu rýchle nevyhovieš, narobí ti nepríjemnosti.

„Dobre, dám vám stovku,“ zamrmlal som, vyberajúc peňaženku, „no musíte hneď odísť, lebo zatváram.“

Vybral som zo zásuvky stola peňaženku akože idem mu podarovať bankovku zodpovedajúcej hodnoty.

„Som Artur. Nepoznávaš ma? Až tak som sa zmenil?“ Skúšal to znovu. Prestal som sa venovať peňaženke a pozorne som sa mu zahľadel do tváre.

„Zo základnej školy,“ dodal akoby urazene. „Odmysli si moju bradu a dvadsať kilogramov hmotnosti...“

Vtedy som ho spoznal.

„Artur Makovski!“ vyhŕkol som. „Naozaj si sa veľmi zmenil. Prepáč mi, že som ťa hneď nespoznal.“ Podal som mu ruku na znak dávneho priateľstva. Artur mi ju stisol nervóznym pohybom a opäť sa mu objavil na ústach ten záhadný úsmev.

„Naozaj vyzerám až tak zle, že si ma pletieš so žobrákom?“ V hlase mu zaznel vyčítavý tón.

„Prepáč,“ ešte raz som sa ospravedlnil, „ale mal by si naozaj urobiť niečo so svojím zovňajškom.“ Nasadil som si masku dobrosrdečného priateľa.

Ešte stále som postával v bezpečnej vzdialenosti – za pultom. Pomaly sa ma zmocňovalo znechutenie a nervozita. Pochopil som, že nemá význam tváriť sa rezervovane, ale ani prejavy priateľstva mi neboli po vôli. Najradšej by som ho hneď a zaraz vystrčil von na ulicu. Čo s nim? Dávno sme prestali byť priatelia, a to, že sme kedysi spolu chodili do základnej školy, nemalo pre mňa nijaký význam. Skrachovanec! Necítil som k nemu nič, čo by ma k niečomu zaväzovalo. Tak čo?

„Máš pravdu,“ prikývol Artur, „no nemám čas. Stále pracujem. Ale čoskoro sa to zmení,“ zdôraznil, „preto som prišiel za tebou. Nemám priateľov, ani rodinu, a keď som zistil, kde pracuješ a čo robíš, pochopil som, že si moja jediná nádej...“

Tak predsa – chce peniaze, pomyslel som si. Teraz mi začne rozprávať, ako sa mal dobre, no zrazu sa mu prestalo dariť, ale že je to iba dočasný stav, ktorý ľahko prekoná, keď mu požičiam...

„Ešte pred rokom, keď som pracoval v istom výskumnom ústave,“ pokračoval Artur, „snažil som presadiť do výroby vlastný projekt. Dopadlo to tak, že sa mi všetci vysmiali. Neverili mi. Považovali ma za bláznivého fantastu. Trpel som, ale nevzdal som sa. Dobre som vedel, čo robím a čo dosiahnem. Bol som už blízko cieľa, a keďže mi všetci hádzali polená pod nohy, radšej som odtiaľ odišiel.“ Mrkol na mňa tajomným úsmevom. „Aby som to mohol dokončiť.“

„Čo?“ Predstieral som záujem.

„No, ten projekt.“

Spomenul som si, že Artur bol už na škole akýsi čudný, utiahnutý, stránil sa hlučnej spoločnosti. Učil sa výborne, ale všetky jeho vedomosti ako by vychádzali nazmar. Nemal priateľov, nikto ho nebral vážne. Môj vzťah k nemu? Bolo mi ho ľúto. Ani ja som ho však nebral vážne. Aj teraz som jeho zmienku o akomsi projekte považoval za obvyklý výplod jeho fantázie. Želal som si, aby toto nepríjemné stretnutie už bolo za mnou.

Dám mu nejaké peniaze a budem mať pokoj, pomyslel som si. Ale vzápätí sa vo mne ozval vypočítavý obchodník. Žobráci sú ako hladné psiská, blyslo mi hlavou. Dáš mu raz, a už sa ho nezbavíš.

„Bývam tu neďaleko,“ pokračoval Artur fufňavým hlasom. „Často chodím okolo tvojho obchodu. Vieš, nepoznám nikoho iného, komu by som mohol dôverovať...“ Zháčil sa ako by hľadal správne slová, no napokon to povedal celkom jasne a jednoznačne: „Potrebujem zlato!“

„Ale čo?“ Nasadil som ironický, posmešný tón, lebo už ma to začalo otravovať. „Chceš si kúpiť niektorý z týchto zlatých prsteňov? Alebo náhrdelníkov?“

„Nie, nechcem si nič kúpiť, iba požičať,“ povedal a pozrel sa mi do očí. „Iba na chvíľu.“

„Šperky nepožičiavam!“ odsekol som.

Cítil som, ako vo mne rastie zlosť. Artur sa asi zbláznil. Začínal mi poriadne liezť na nervy. Nechcel peniaze, ale zlato a k tomu iba zapožičať. Hlúpy nápad! Pozrel som sa na hodinky. Ešte dvadsať minút a vrátia sa pomocníci z obeda. Možno potom sa Artur trochu spamätá a odíde.

„Pekné hodinky,“ povedal akoby mimochodom. „Drahé?“

„Ani nie,“ odvrkol som ľahostajným tónom, lebo som chcel odvrátiť jeho pozornosť od mojich hodiniek.

„Skutočne?“ prekvapene zodvihol obočie. „Myslel som, že sú zo zlata.“

„Nie sú zo zlata,“ odvetil som namrzene.

Rozhodol som sa urýchlene skončiť tento nezmyselný rozhovor.

„Žiadne zlato, prstene, zlaté hodinky a ani iné šperky nepožičiavam!“ Slová som formuloval pomaly a dôrazne, aby pochopil, že sa už nemienim ďalej o týchto veciach baviť.

„Vysvetlím ti, o čo mi ide,“ povedal Artur a postavil na pult kovový kufrík. Po celý čas ho stískal obidvoma rukami, teraz ho otvoril a pootočil ku mne, aby som videl dovnútra. Kufrík bol prázdny.

„Nič v ňom nie je,“ odvrkol som s náznakom irónie. „Neviem, o čo ti ide.“ V hlave mi zaznel signál najvyššej ostražitosti. „Niečo by v ňom malo byť? Nič nevidím.“

Napätú atmosféru rozhovoru som sa snažil odľahčiť familiárnym tónom: „Asi si to zabudol doma.“

„Nič som nezabudol,“ zaškeril sa Artur. „Dobre sa pozeraj!“

Na pulte ležalo lacné guľôčkové pero. Artur ho vložil do kufríka, ktorého vnútro bolo rozdelené prepážkou na dve rovnaké polovice.

„Toto je projekt, o ktorom som ti povedal,“ poznamenal a zatvoril kufrík.

Pootočil malým spínačom, umiestneným na bočnej strane. „Je to môj vynález, nazval som ho dublon. Zo všetkého, čo sem vložíš sa vytvorí kópia, ktorá je rovnaká ako originál. Počuješ? Rovnocenná s originálom. Vlastne, mal by som ju nazvať druhým originálom, lebo je absolútne zhodná – materiálom, kvalitou, tvarom, no... všetkým. Slovom – i-den-tic-ká. Chápeš, čo to znamená?“

Zo žobráka sa vykľul bláznivý vynálezca, pomyslel som si. Hlúpejšiu vec som ešte nepočul.

„Nedá sa z ničoho vytvoriť niečo hmotné,“ zapochyboval som. „Ak by si to dokázal, dostal by si Nobelovu cenu.“ Nepripisoval som jeho rečiam nijaký význam a náročky som spochybňoval.

V kufríku medzitým čosi bzučalo a keď ho znovu otvoril, na dne boli dve rovnaké perá, každé v jednej polovici kufríkového priestoru.

„Pôsobivé! Vidím, že si sa vyučil za kúzelníka,“ povedal som. „Tento trik poznám. Je podobný triku so skrinkou s dvojitým dnom.“

„Žiadny trik,“ pokrútil hlavou Artur. „Tento predmet,“ vzal do ruky pero ležiace v pravej polovici kufríka, „ešte pred chvíľou neexistoval... Neveríš? “

Bol som presvedčený, že je to jeden z trikov, s akými nás častujú tuctoví kúzelníci. No kdesi v hĺbke podvedomia sa mi zbierala slabá vlnka pochybnosti. Vlastne, nebola to pochybnosť, ale zvedavosť a – očakávanie. Čo, keď naozaj..?

Uvedomil som si, že predsa nemohol vedieť, že na pulte bude ležať moje pero. A farba, značka, veľkosť?

„Takže – dokážeš z hocijakého predmetu vytvoriť identickú kópiu?“ opýtal som sa a aby som sa uistil, siahol som do peňaženky. „Skús rozmnožiť toto...“

Artur sa uškrnul. Pokus zopakoval a na dne kufríka ležali dve bankovky. Najskôr som sa prekvapil, že bankovky boli rovnako preložené a obidve mali natrhnutý pravý horný roh. To som si uvedomil ako prvé, no vzápätí som opäť začal pochybovať a tak som sa zameral na to najpodstatnejšie. Zaujímali ma ich výrobné čísla. Keď som ich prečítal a zodvihol som zrak, Artur sa víťazoslávne usmieval.

„Ako si to, do pekla...“

Nevedel som, čo si mám o tom myslieť. Aj som pochyboval, aj som chcel, aby to bola pravda. Veľa otázok sa mi zrazu tislo na jazyk. Ak ma chcel ohúriť, tak to sa mu podarilo.

„Už mi veríš?“ spýtal sa a roztrhal jednu bankovku. „Majú rovnaké čísla, ešte by nás zavreli.“

Odopol som si hodinky.

„Aj tie by si vedel rozmnožiť?“

Teraz ťa asi dostanem, pomyslel som si, lebo Artur určite nevedel, že v skutočnosti to boli hodinky z pravého zlata a na zadnej strane mali vyrazené výrobné číslo.

Vložil ich do duplikátora a – za okamih predo mnou ležali dvoje... Skúmavo som si prezrel všetky detaily. Nebolo pochýb – identické! Aj materiál! Aj výrobné číslo!

„Človeče, asi máš pravdu.“ Hlas sa mi triasol, hoci ešte stále sa ma držala triezva obchodnícka pochybovačnosť. „A načo ma vlastne potrebuješ?“ spýtal som sa, uvažujúc o ďalších výčinoch tohto čertovského kufríka.

„Výroba dublona ma stála skoro dvestotisíc. Musel som si požičať, lebo – ako vidíš – peniaze sa rozmnožovať nedajú. Zostávajú iba šperky, zlato, drahé predmety, tie však nemám a na to, aby som si ich kúpil, znovu potrebujem peniaze.“

Na chvíľu sa odmlčal a sledoval účinok svojich slov. „Ak chceme peniaze, veľa peňazí, potrebujeme zlato a drahé predmety. Veľa zlata, veľa drahých predmetov. Navrhujem teda, aby sme sa dali dokopy. Mám v pláne vyrobiť oveľa väčší dublon. Taký, do ktorého sa zmestí trebárs aj automobil. Ty do toho vložíš svoje drahocennosti a zisk si spravodlivo rozdelíme.“

Bolo to lákavé. Ale predsa... Niečo sa mi na jeho návrhu nepozdávalo.

„No moment,“ snažil som sa tváriť sebaisto, aby som nestratil predchádzajúcu prevahu, „požičiam ti zlato, ty ho rozmnožíš a potom ma už nebudeš potrebovať.“

„Nemusíš sa obávať,“ pokrútil hlavou Artur. „Keď budem mať dostatok prostriedkov, vyrobím duplikátor aj pre teba.“

„To znie zaujímavo,“ uvažoval som nahlas. „Vlastne, chcem povedať, nie som proti. Ale ako mi zaručíš...“ nedopovedal som, aby som ho neodradil od jeho ďalších zámerov. Už som nepochyboval. Dôkaz ležal tu predo mnou v podobe kufríka. Akože sa... Aha, dublon. „Dám ti zlato, aj iné predmety, ale prvý bude môj.“

„Čo?

„No ten, dublon.“

„Dobre.“ Artur mi podal ruku. „Tento dublon si nechaj a môžeš si ním rozmnožiť – okrem peňazí – čo chceš a koľko chceš. Daj však pozor, aby si sa nepomýlil. Vkladaj predmety vždy iba do ľavej polovice.“

Chcel som sa opýtať, prečo iba do ľavej, v tej chvíli však vošli do predajne moji pomocníci a na otázku som zabudol. Artur zabuchol kufrík a posunul mi ho.

„Zajtra sa zastavím,“ povedal a vyšiel von.

Kufrík – dublon. Je naozaj môj? O ničom som už nepochyboval. Vzal som kufrík a odišiel som do kancelárie v zadnej časti obchodu. Konečne som mal čas o všetkom v pokoji popremýšľať. Prečo si ma Artur vybral? Jasné, lebo široko-ďaleko poznal iba mňa, spolužiaka zo základnej školy. A navyše, mám dostatok prostriedkov, ktoré mu umožnia pokračovať vo výrobe týchto čertovských dublonov. V duchu som si predstavoval, ako si budem rozmnožovať šperky, cenné predmety, ba aj – priamo – čisté zlato... Božemôj! Do tváre sa mi vliala horúca červeň. Čisté zlato! Pravdaže, budem ho predávať veľmi opatrne, aby som nevzbudil podozrenie. Budem ho ponúkať v menších množstvách na viacerých miestach a viacerým záujemcom, starožitníkom, obchodníkom s cennosťami a zlatníkom. Nepôjdem veľmi pod cenu, lebo aj to by bolo podozrivé.

Rozmnožil som si zopár drobností: mosadzný zapaľovač, cigarety, kľúče od auta, guľôčkové perá, drobné mince, odolal som pokušeniu rozmnožiť doklady od auta a osobné doklady, lebo zatiaľ som ich nepotreboval. Rozmnožil som si mobilný telefón, lieky proti bolesti hlavy, starožitné manžetové gombíky a ešte raz svoje zlaté hodinky.

Uvažoval som, že dám predavačom na zvyšok dňa voľno, zavriem obchod a odídem domov, aby som sa do sýtosti potešil rozmnožovaním cenných predmetov. Potom mi svitlo: nesmiem predsa v žiadnom prípade meniť zaužívaný priebeh práce, aby som nevyvolal nejaké podozrenie... A tak som si – ako vždy – sadol k počítaču a vyhľadával som na internete starožitné predmety pre mojich stálych odberateľov, potom som si telefonicky dohovoril stretnutia s podnikateľmi v mojej brandži a začal som hľadať nové možné odbytištia zlata a zlatých predmetov.

Stále som však myslel na to, ako si zorganizujem predaj rozmnožovaného zlata. V mysli sa mi rozliehal podivný, dosiaľ neznámy pocit rozpakov, zmiešaných s niečím, čo by som mohol nazval úžas. Úžas nad náhlym a neuveriteľným šťastím. Vôbec som sa nepozastavil nad právnou stránkou vecí, že vlastne toto rozmnožovanie zlata bude nelegálne. Bol som presvedčený, že o nelegálnosti alebo dokonca o protizákonnej činnosti sa tu nedá hovoriť. Nikomu predsa nič neukradnem a ani nespôsobím škodu. Vtedy som si uvedomil, že ten neznámy pocit rozpakov, zmiešaný s úžasom, je vlastne predzvesť obrovského bohatstva...

Stal som sa kráľom sveta. Do ruky mi vtisli zlaté žezlo a posadili ma do kresla z čistého zlata. Obzeral som sa okolo seba, všetko sa lesklo zlatom. Vyšiel som na ulicu a všade boli domy zo zlata. Moje nohy kráčali po zlatej dlažbe a keď zafúkal vietor, zlaté listy na zlatých stromoch cinkali ako zvonkohra. Po cestách premávali autá zo zlata, na oblohe lietali zlaté vtáky, po parku behali zlaté psy. Aj tráva a kvety žiarili zlatom. Dotkol som sa vlasov a vtedy som zbadal, že to nie sú normálne vlasy.

Prebudil som sa celý spotený, bolela ma hlava. Oči mi padli na dublon a hŕbu predmetov okolo neho. Trochu mi trvalo, kým som si spomenul, čo všetko ten nevinne vyzerajúci kufrík dokáže a aké to môže mať následky.

„Má v pláne urobiť oveľa väčší dublon,“ blyslo mi hlavou.

Svitlo mi, že oveľa väčší duplikátor nebude na rozmnožovanie len veľkých vecí, ale aj na rozmnožovanie malých vecí v nekonečných množstvách. Zrazu som si uvedomil, že sa z toho môže vykľuť nebezpečná zbraň. Ak by Artur vyrobil duplikátor veľký ako garáž, môže začať rozmnožovať veci v obrovskom množstve – cigarety, alkohol, potraviny, kávu, drogy a vyvolá totálny chaos na trhu. A čo keby do rozmnožovača zatiahol cisternu s naftou alebo vagón plný uhlia. Pravdepodobne by ho čoskoro zlikvidoval vrah najatý ropnými spoločnosťami, ak by ho už nepredbehol zabijak vyslaný niektorou tabakovou alebo liehovarníckou spoločnosťou.

Potom mi napadlo čosi ešte desivejšie. Ak by sa dublon dostal do rúk nesprávnych osôb, teroristov, začnú si rozmnožovať zbrane. A to by bol koniec terajšej civilizácie!

Bola už hlboká noc, ale spánok mi neprichádzal. Nalial som si pohárik vodky a zapálil cigaretu. Keď som alkohol obrátil do seba, pocítil som miernu úľavu a teplo. Po ďalšom poháriku sa moje napäté svaly uvoľnili a dostal som chuť na ďalšiu cigaretu. V krabičke bola iba jedna. Znovu som si nalial a použil som dublon. Už sa mi nezdali všetky tie veci, o ktorých som premýšľal, také temné.

Ráno som bol ako oťapený. Hlavu mi išlo roztrhnúť od bolesti. Zjedol som rozmnožené lieky a osprchoval som sa.

Okolo desiatej vošiel do obchodu Artur. Spolu sme sa radili, ako si budeme organizovať rozmnožovanie zlata a šperkov. Artur sa spokojne sa usmieval. Opýtal som sa ho, aký veľký dublon chce postaviť a čo v ňom chce rozmnožovať.

„Veľmi veľký.“ Roztiahol ruky ako malý chlapec. „A všetko,“ dodal.

„Nemôže sa tým narušiť hospodárska rovnováha?“ opýtal som sa opatrne a čakal som ako zareaguje. Skúšal som ho. Každý normálny človek vie, že svetové hospodárstvo funguje na princípe spotreby.

„Nenaruší, lebo každý bude mať všetko a všetci sa budú mať radi. Nebudú bohatí, ani chudobní. Politika, súperenie, vojny, stratia zmysel, na svete bude večný mier, blaho a spokojnosť. Už to mám premyslené. Vyrovnáme rozdiely medzi kontinentmi, medzi náboženstvami, medzi rasami, medzi štátmi. Obyvatelia tretieho sveta si vďaka dublonu budú môcť rozmnožovať pitnú vodu, potraviny, lieky...“

Artur sa rozhovoril ako na rečníckej tribúne, dvíhal ruky akoby ukazoval, kade vykročiť do vysnívanej budúcnosti. Začal som pochybovať o jeho zdravom rozume.

„Úžasné,“ rozplýval som sa a opatrne som ho strkal k vchodovým dverám.

„Už nikto nebude musieť pracovať v neľudských podmienkach za minimálnu mzdu. Ľudia si budú rovní a budú mať všetko, čo budú potrebovať.“ zvolal a vybehol na ulicu.

Ešte celý nasledujúci mesiac som premysleným spôsobom obchodoval so zlatom a zlatými predmetmi a peniaze som vkladal na Arturov bankový účet. Nakupoval za ne súčiastky na výrobu duplikátora. Teraz som už vedel, že čoskoro príde tá chvíľa, keď veľký dublon bude na svete. Pravdu povediac, bál som tej chvíle.

Jedného dňa mi Artur zatelefonoval: „Dublon je hotový,“ zakričal do slúchadla.

Prístroj mi pripomínal veľkú dvojdverovú chladničku. „Ľavá časť je materská,“ vysvetľoval mi s blahosklonným úsmevom. „Predmety sa rozmnožia sklopením páky, do pravej časti tohto zariadenia.“

Opäť sa rozrečnil o rovnosti, slobode a večnom mieri. Schmatol som najbližšie náradie, ktoré som mal po ruke a niekoľkými údermi som ho rýchle umlčal. Do pravej strany dublona sa pohodlne zmestilo celé ľudské telo.

„Priznal sa k vražde, ale zaboha nechce povedať, kde ukryl telo obete,“ povedal policajt a s odporom sa pozrel na zhrbeného muža, sediaceho za stolom. „Tvrdí, že ho strčil do chladničky, ale nič tam nie je.“

„Hlavná vec, že sa priznal k vražde, nie?“ povedal druhý policajt.

„Hej, priznal sa, veď nič iné mu nezostalo. Na šatách má krv obete a na tom kladive sú jeho otlačky. Máme aj motív. Mal prenajatý obchod so starožitnosťami, dobre sa mu viedlo, zbohatol, a teraz – obeť mu prišla oznámiť, že ho musí vypratať – vraj kvôli výstavbe nákupného centra. Len to telo keby sme našli...“

Jozef Karika

Dedičstvo zeme

Autor osebe:

Vyštudoval som filozofiu ahistóriu. Písaniu sa venujem už dlhšie, hlavne však voblasti literatúry faktu. Vyšli mi knihy Slovanská mágia, Zóny tieňa, Mágia peňazí aKPMPZ. Poviedky píšem sporadicky, publikoval som včasopisoch Fantázia aRAK. Kmojim obľúbeným autorom patrí Bret Easton Ellis, Chuck Palahniuk, Mario Puzo aďalší. Zo slovenských mám rád hlavne Petra Pišťanka, Petra Jaroša, Vladimíra Mináča. Fantasy literatúru vposledných rokoch už veľmi nestíham sledovať, vychádza toho na mňa priveľa. Zostávam však verný klasickým cyklom ako Plochozem, Dragonlance alebo Nekroskop. Pracujem ako historik vLiptovskom múzeu aredaktor vregionálnej televízii. Okrem písania sa vo voľnom čase venujem športovej streľbe, horskej turistike aposilňovaniu.

(Jozef Karika)

My o poviedke:

Čistokrvný horor nie je ten „môj“ žáner. Vždy vravím, že nemám rada horory, ktoré by sa mohli stať. Kde človek ubližuje človeku anásilie zachádza ďaleko za hranice ľudskosti. Také veci ma desia oveľa viac, než hocaké monštrá či duchovia. Hrôzy, ktoré opisuje Dedičstvo zeme, sa nediali anedejú vo fantastických svetoch, ale vtom našom. Oto silnejšou výpoveďou umocňujúcou klasickú hororovú duchárčinu, táto poviedka je. Navyše je výborne napísaná, smrazivou atmosférou, surovou bezprostrednosťou rozprávania aplynule gradovaným napätím voboch rovinách príbehu. Na takýto horor sa veru ťažko zabúda...

(Aneta Čižmáriková)

Jej príchod ho prekvapil. To asi chcela. Po práci si bol zacvičiť vo fitnescentre akeď odtiaľ vychádzal, ozval sa tón prijatej SMS správy: „Je tu nejaká dobrá kaviareň? Mohli by sme posedieť. Ak ma chceš vidieť...“

Anna bývala vBratislave. Mala byť teda dvestopäťdesiat kilometrov ďaleko. Keď si naposledy písali cez ICQ, nespomínala, že plánuje výlet.

Ivan si najprv pomyslel, že správa nebola určená jemu. Odpísal jej, aby si dávala pozor, komu odosiela svoje milostné návrhy. Vyšiel zo suterénu hotela Kultúra, kde sa fitnescentrum nachádzalo, astihol urobiť zopár krokov, keď mobil zapípal znova. Naozaj tu bola! Vraj si práve rozmieňa nejaké peniaze vbanke na Mostovej. Neďaleko! Rýchlo si vmysli prebehol dnešný program. Žiadne rande, žiadne dôležité stretnutia, vlastne voľno. Potešil sa.

Vpodstate ju mal rád. Rozumeli si. Poznali sa už tri roky, občas sa stretli; zakaždým to bolo pekné. Skôr milenecké, než partnerské, ale pekné. Vyhovovalo mu to. Nič iné neprichádzalo do úvahy. Mala len devätnásť, on skoro tridsať. Pripravovala sa na vysokú školu, on zaberal vdvoch zamestnaniach. Žili vodlišných vesmíroch. Asamozrejme diaľka. Dvestopäťdesiat kilometrov, to nie je len tak. Hlavne ak sa snažíte udržať vzamestnaní spohyblivou pracovnou dobou. VRužomberku, kde býval, sa nedá veľmi vyskakovať.

Nežil si zle, ale voľného času mal málo. Dnes to bola skôr výnimka. Redaktor vmiestnych novinách sa musí vedieť obracať. Večer, keď sa životný tep provinčného mesta spomalil, nastupoval ako premietač vmiestnom kine. Pekné privyrobenie, nové filmy zadarmo, ale návrat domov odesiatej, niekedy jedenástej vnoci. Aráno osiedmej nástup vredakcii. Cestovanie do Bratislavy po víkendoch si nevedel predstaviť. Jej víkendové návštevy takisto. Býval vrodinnom dome, akákoľvek milenecká návšteva vylúčená. Netúžil, aby sa knej hneď ráno vyjadrovala matka sotcom, mladšia sestra, teta aobaja starí rodičia.

Odpísal jej, nech počká na mieste. Prešiel cez vstupnú sálu hotela, vyšiel na ulicu azamieril kMostovej.

Stála pred bankou. Jej postava ho uchvacovala. Nebola typ nejakej modelky, to nie. Ale intenzita jej prirodzenosti omračovala. Sršala znej esencia dievčenskosti, vitálnej mladosti asexuality. Nie dravej, skôr hravej, podpichujúcej, provokujúcej bez najmenšieho náznaku vulgárnosti. Dlhé hnedé vlasy jej povievali vchladnom vánku. Zima už skončila, jar ešte neprišla. Všetko bolo vlhké, chladné, akoby trochu rozmazané. Stála tam vtrojštvrťovom kabáte; viditeľne sa triasla. Keď si ho všimla, usmiala sa, priskočila knemu aobjala ho. Celkom spontánne. Siahala mu po bradu; jej útle, vzrušujúce telo si schuťou pritisol ksebe.

„Ahoj škriatok,“ povedal.

„Ahoj. Nehneváš sa?“ Pri otázke zaborila tvár do jeho podpazušia. Pogratuloval si, že sa po cvičení osprchoval.

„Prečo by som sa mal?“

„Že som ťa tak prekvapila.“

Zľahka ju pobozkal na čelo. „To je vporiadku, škriatok. Dnes akurát nemám žiadne rande.“

„Ty!“ Capla ho dlaňou po pleci. Nie príliš silno.

Sedeli vreštaurácii hotela Kultúra, pili kávu apozorovali ulicu za skleným priečelím. Prvú polhodinu obaja rozprávali; teraz ticho preciťovali vzájomnú prítomnosť. Nevideli sa štyri mesiace.

Ivan vmysli triedil všetko, čo mu povedala, auvádzal to do súladu so svojím programom. Anna chce zostať na tri dni. Ubytovala sa vpenzióne Dremi na kraji mesta, už si tam zaplatila dve noci. Je to dvojposteľová izba, takže ak by chcel... Samozrejme, že by chcel! Odkedy sa sAnnou nevideli, nebol so žiadnou. Vslabinách sa mu ozýval príboj. Žiadostivo sledoval jej odokryté ramená, líniu malých pevných pŕs pod tričkom, plné čerešňové pery. Vyššie sa stakým pohľadom neodvážil. Aj tak si všimla očo ide. Usmiala sa svíťazoslávnosťou mladého dievčaťa.

Kráčali večerným mestom. Už sa zotmelo. Koniec februára tu býval nepríjemný. Zo zasnežených končiarov hôr obopínajúcich mesto zostupoval chlad. Nebol to ale suchý chlad zimy, ako skôr vlhký, vtieravý chlad jesene. Voňal však celkom inak. Na jeseň príroda vylučuje vôňu prežitého leta; je to vôňa slnka uloženého vzemi, lesoch, vo všetkom. Toto bol zápach prežitej zimy; rozkladu, únavy, ochabnutosti. Padal jemný dážď, čosi vo vzduchu dráždilo hrdlá, obaja kašľali. Po káve ajedle vreštaurácii zašli kIvanovmu domu. Zobral si tam oblečenie, pyžamo, zubnú kefku amydlo. Potom zamierili do penziónu. Mohlo byť sedem hodín. Vtomto období už úplná tma.

„Brrrr,“ striasla sa hnusom.