Howard Phillips Lovecraft

ŠEPOT V TME

a iné nezemské príbehy

Sol Noctis
Zvolen 2025

Translation & notes © 2024, 2025 Ivan Šebesta

Afterword © 2024, 2025 Adam Hambálek

Cover & illustrations © 2024, 2025 Marcel Hamza

© 2024, 2025 Sol Noctis

ISBN (fyzická kniha) 978-80-99977-26-7
ISBN (epub) 978-80-99977-33-5
ISBN (mobi) 978-80-99977-34-2

Táto elektronická kniha je predmetom autorského práva a nie je voľne šíriteľná.

Úvodná poznámka

„Ľudstvo a svet ma tak hrozne unavujú, že ma nezaujme už nič, čo nemá na každej strane aspoň pár vrážd, prípadne sa to nezaoberá hrôzami nepomenovateľnými a nevysvetliteľnými, čo sa na nás škľabia z najvzdialenejších kútov vesmíru.“

— H. P. LOVECRAFT¹

Americký autor Howard Phillips Lovecraft (1890–1937) je svetovo uznávaným veľmajstrom hororového žánru. Zbierka Šepot v tme je druhou v zamýšľanej sérii vydavateľstva Sol Noctis, ktoré plánuje vydať celé Lovecraftovo beletristické dielo v slovenčine.

Príbehy vybral prekladateľ. Sú zoradené chronologicky v poradí, v ktorom ich autor napísal, s jedinou výnimkou, poviedkou Obrázok v dome (napísanou v decembri roku 1920), ktorú sme z estetických dôvodov zaradili na začiatok zbierky.

Rovnako ako minule, aj teraz bolo naším úmyslom priniesť výber z autorovej ranej aj dospelej tvorby. Po Obrázku teda nasleduje nočná mora, ktorá sa Lovecraftovi skutočne prisnila, zachytená v poviedke Svedectvo Randolpha Cartera (december 1919); ďalej krátky príbeh Strašný starec (január 1920), ktorý pripomína bájku; vedecko-fantastické Spoza tohto sveta (november 1920) a ďalej Mesačný močiar (marec 1921), ktorý sa opiera o írsku a antickú mytológiu.

Ďalšie poviedky sa radia medzi autorove vrcholné krátke príbehy, vrátane tajomnej a snovej Hudby Ericha Zanna (december 1921); zadumaného a nad hororovým žánrom premietajúceho Nepomenovateľného (september 1923); ponurého rozhovoru (nielen) pri víne v Pickmanovej predlohe (leto/jeseň 1926); nostalgicky autobiografického Strieborného kľúča (jeseň 1926) či nezemsky rozprávkového Čudesného domu vysoko v hmle (november 1926).

Jadro zbierky však tvorí trojica rozsiahlych, neskorých a široko uznávaných Lovecraftových príbehov, ktorými sú: (titulné) kultové dielo Šepot v tme (1930), legendárny (a iba s veľkými ťažkosťami dokončený) Tieň nad Innsmouthom (1931) a nakoniec desivo-fantastické Sny v čarodejníckom dome (1932).

Prekladateľ uvádza každý príbeh krátkym úvodom. Na koniec zbierky sú zaradené poznámky, ktoré slúžia pre lepšie pochopenie textu a jeho historického kontextu. Komentované pasáže sú v Lovecraftovom texte vyznačené číselným indexom.

Za beletristickú časť je zaradená krátka esej o Lovecraftovej filozofii kozmicizmu z pera Adama Hambálka.

Vydanie sprevádzajú pôvodné ilustrácie Marcela Hamzu.

Publikáciu uzatvára príloha s ukážkami historických materiálov súvisiacich s Lovecraftovou tvorbou.

Obrázok v dome

Lovecraft napísal túto silne atmosférickú poviedku za jediný deň, 12. decembra 1920, a prvýkrát ju publikoval v časopise National Amateur, čísle júl 1919 (v skutočnosti vyšlo na jar 1921). V januári 1924 sa poviedka objavila aj vo Weird Tales. Je celkom prvou v Lovecraftovom diele, ktorej dej je jednoznačne zasadený do fiktívnych častí Nového Anglicka, ktoré sú dnes medzi jeho čitateľmi známe ako „Lovecraftova krajina“ (Lovecraft country). Stretávame sa v nej s celkom prvou zmienkou mesta Arkham či údolia pomenovaného po rieke Miskatonic. Príbeh je zaujímavý zdanlivou absenciou nadprirodzených prvkov — teda až na náhle vyvrcholenie na jeho samom konci — a ústredný motív kanibalizmu sa v ňom analyzuje ako forma získanej perverzie.

Nadšenci pre veci hrôzostrašné milujú čudesné, odľahlé miesta. Ich sú Ptolemaiove katakomby a vytesané mauzóleá prízračných krajín. Štverajú sa na lunou zaliate veže zborených zámkov v povodí Rýna a zakrádajú sa pomedzi pavučiny na čiernych schodiskách pod zrútenými múrmi zabudnutých miest v Ázii. Strašidelný les a pustá hora sú im svätyňami a na neobývaných ostrovoch sa potulujú okolo zlovestných monolitov. Ale pravý labužník hrôzy, pre ktorého je každé nové vytrženie z nevýslovného desu cieľom a ospravedlnením existencie, si zo všetkého najviac cení osamelé lazy v zákutiach Nového Anglicka, lebo v nich sa snúbia všetky temné prísady — osamelosť, odľahlosť, grotesknosť a nevzdelanosť —, aby spolu splodili tú najdokonalejšiu ohyzdnosť.

Najstrašnejší zo všetkých pohľadov je však ten na malé nenamaľované domčeky ďaleko od všetkých vychodených ciest, čo sa k sebe túlia na vlhkom, trávnatom svahu či sa tisnú k obrovskej skalnej stene. Dvesto a viac rokov sa tam takto túlia či tisnú, zatiaľ čo révy sa po nich ďalej plazia a stromy navôkol mohutnejú a rastú. Dnes ich už takmer celkom skrýva nespútaná hojnosť zeleného porastu a more tieňov; ale ich mriežkované okná sa na vás zakaždým vyjavene zahľadia a akoby zažmurkajú ponad to mračno okolitého otupujúceho pachu, čo tlmením spomienok na veci nevýslovné odháňa šialenstvo.

V takých domoch žili pokolenia zvláštnych ľudí nepodobných nikomu na šírom svete. Ich predkovia sa zamotali do osídel temnej a fanatickej viery, ktorá ich prinútila strániť sa zvyšku ľudstva a hľadať slobodu v divočine. Tam sa uchytili ratolesti ich dobyvačnej rasy a rástli nespútané cudzími zákonmi a mravmi; zakrátko sa však poddali strašnému otroctvu bezútešných preludov ich vlastných myslí.² Odrezaní od osvietenstva a civilizácie sa títo puritáni stali nástrojom síl, ktoré na seba sami privolali; a v izolácii, morbídnom sebazaprení a neúprosnom zápase o holý život s prírodou v nich vyplávali temné zvyky z prehistorických hlbín ich chladnej severskej krvi. Z nevyhnutnosti praktickí a kvôli vierouke prísni, títo ľudkovia neboli vo svojich hriechoch ani trochu krásni. Aj oni chybovali, tak ako všetci, ale prísna morálka ich nútila svoje poklesky skrývať; strácali zábrany a časom museli haliť čoraz horšie a horšie skutky. Iba ich tiché, ospalé, mlčky hľadiace domy na odľahlých tíšinách by vedeli prezradiť, čo všetko sa v nich za tie storočia napáchalo. Mlčia však, neochotné striasť ten otupujúci pach, ktorý im pomáha zabudnúť. Občas si niekto pomyslí, že by tie domy bolo milosrdné strhnúť, pretože ich zaiste mátajú strašné sny.

K práve takému starobylému obydliu ma v novembri roku 1896 zahnal nečakaný dážď tak výdatný a mrazivý, že akýkoľvek prístrešok mi bol milší než zostať napospas lejaku. Už nejaký čas som cestoval po Miskatonickom údolí,³ pátrajúc po istých genealogických údajoch, a vzhľadom na odľahlosť oblasti a kľukatosť terénu som sa rozhodol ísť bicyklom, hoci bola už neskorá jeseň. Práve som šiel zdanlivo opustenou cestou, ktorú som považoval za skratku do Arkhamu,⁴ keď ma ďaleko od obce zastihla búrka a nemal som sa kam skryť okrem toho prastarého a odporného dreveného domu, ktorého kalné okná na mňa zažmurkali spomedzi dvoch masívnych, bezlistých brestov na úpätí skalnatej hory. Len čo som ten dom zočil, spravil na mňa zlý dojem, hoci stál od cesty dosť ďaleko. Veď predsa stavby nepoškvrnené zlom nezízajú na pocestných tak slizkými a strašidelnými pohľadmi; a okrem toho som počas svojich genealogických výskumov natrafil na stáročné legendy vystríhajúce pred miestami tohto druhu. Sila besniaceho živlu však bola tak ukrutná, že som prekonal rozpaky a po trávou zarastenom chodníku som si to namieril priamo k zatvoreným dverám už z diaľky vyzerajúcim, akoby čosi naznačovali a zároveň tajili.

Z akéhosi dôvodu som si myslel, že dom je opustený, ale keď som podišiel bližšie, už som si už tak istý nebol; pretože hoci chodník bol vskutku poriadne zarastený burinou, stále sa v nej črtal úzky odhalený pás svedčiaci o občasnom používaní. Miesto okamžitého roztvorenia dverí som teda najskôr zaklopal, pociťujúc pritom zvláštne znepokojenie, ktoré neviem dobre vysvetliť. Ako som čakal na hrboľatom, machom obrastenom kameni slúžiacom ako prah, pohliadol som na ozdobné okno nad dverami a všimol si, že napriek svojej starobe, rachoteniu vo vetre a špinavosti vskutku nie je rozbité ani puknuté. V dome teda stále musel niekto žiť, navzdory jeho odľahlosti a ošarpanosti. Keďže som opakovane búšil do dverí a stále sa mi nedostávalo odpovede, po chvíli som skúsil otočiť kľučkou a zistil som, že je odomknuté. Vnútri bola malá predsieň s opadanou omietkou a keď som sa nadýchol, zacítil som slabý, no mimoriadne neprívetivý smrad. Vstúpil som, nesúc si svoj bicykel, a zabuchol som za sebou dvere. Predo mnou sa dvíhalo schodisko, zboku ktorého boli malé dvierka vedúce pravdepodobne do pivnice, kým napravo a naľavo boli zatvorené dvere do ďalších prízemných miestností.

Bicykel som oprel o múr, otvoril som dvere naľavo a prešiel do malej miestnosti s nízkym stropom, matne osvetlenej cez dve zaprášené okná a zariadenej veľmi strohým a primitívnym štýlom. Asi to bola obývacia izba, lebo v nej bol stôl, niekoľko stoličiek a veľký krb, na ktorého rímse tikali prastaré hodiny. Kníh a tlačovín tam bolo pramálo a v šere som nevidel ich názvy. Väčšina domácností v tejto oblasti bola plná historických vzácností, ale v tomto dome bolo historické akoby všetko, lebo v knižnici som nenašiel ani lístoček, ktorý by nepochádzal ešte z predrevolučných čias.⁵ Bol by to zberateľov raj, keby tam nábytok nebol tak strohý.

Ako som skúmal to zvláštne obydlie, opäť som pocítil averziu, ktorá ma pochytila už pri pohľade na pochmúrny zovňajšok domu. Nedokázal som však určiť, čo presne sa mi tak hnusilo či čoho som sa bál; atmosféra toho domu bola však akoby nasiaknutá vekmi zločinu, krutosti a tajomstiev, čo mali radšej zostať zabudnuté. Nemal som chuť si sadnúť, a tak som skúmal práve objavené knihy. Ako prvá ma zaujala jedna strednej veľkosti položená na stole, ktorá bol tak predpotopne stará, až som sa divil, že ju vidím mimo múzea či knižnice. Bola viazaná v koži a zopnutá kovovými sponami, dokonale zachovalá; na tak jednoduchý príbytok to bol veľmi neobvyklý a vzácny kus. Keď som ju otvoril a pozrel na titulnú stranu, môj údiv vzrástol ešte väčšmi, lebo to bola Pigafettova správa z Konga, písaná latinsky z poznámok námorníka Lopeza a vytlačená vo Frankfurte v roku 1598.⁶ Už som o tejto práci a jej zaujímavých ilustráciách z dielne bratov De Bryovcov neraz počul, a preto som zabudol na svoj odpor a oddal sa túžbe prevracať strany. Drevorezy⁷ boli vskutku veľmi zaujímavé, zhotovené čisto z predstavivosti podnietenej autorovými strohými opismi, pričom mali predstavovať černochov, ktorí mali ale bielu pokožku a belošské rysy. Knihu by som ani nebol zavrel, keby moje unavené nervy nevyrušila mimoriadne triviálna okolnosť opätovne roznecujúca môj nepokoj. Rozrušilo ma, že kniha mala sklon sama sa otvoriť na drevoreze č. 12, ktorý v ohavných detailoch zobrazoval trh s mäsom u ľudožrútskych Anzikov.⁸ Trochu sa hanbím za svoju precitlivenosť, ale tá ilustrácia ma naozaj vykoľajila, obzvlášť v spojení so sprievodným textom opisujúcim anzickú gastronómiu.

Obrátil som sa k susednej poličke a skúmal jej skromnú literárnu zbierku. Bola tam Biblia z 18. storočia; Cesta pútnika z približne rovnakého obdobia, ilustrovaná grotesknými drevorezmi a vytlačená almanachistom Isaiahom Thomasom;⁹ zahnívajúci blok Magnalia Christi Americana od Cottona Mathera¹⁰ a ešte pár ďalších kníh očividne podobného veku — keď moju pozornosť uchvátil nezameniteľný zvuk chôdze z miestnosti nado mnou. Udivilo ma to a rozrušilo, a pretože sa môjmu skoršiemu opakovanému klopaniu nedostalo odpovede, vyvodil som, že niekto nado mnou sa musel práve zobudiť z poriadne hlbokého spánku; a s nemenším prekvapením som o chvíľu začul kroky na vŕzgajúcich schodoch. Ťažko došľapovali a zdalo sa, že sú prekvapivo opatrné. Mal by som spomenúť, že keď som vstúpil do miestnosti, zatvoril som za sebou dvere. Teraz po chvíli ticha, keď dotyčný v predsieni zrejme skúmal môj bicykel, som začul mumlanie pri dverách; zakrátko sa otvorili dokorán.

Na prahu stála osoba tak výstredného vzhľadu, že nebyť lepšej výchovy, bol by som zvreskol. Starý, otrhaný a bielobradý; môj hostiteľ mal tvár a telesnú stavbu vyvolávajúcu údiv a rešpekt. Meral aspoň šesť stôp¹¹ a navzdory vysokému veku a chudobe vyzeral pevne a silne. Dlhá brada mu rástla aj vysoko z líc a halila takmer celú jeho neprirodzene brunátnu a prekvapivo neveľmi vráskavú tvár; vysoké čelo mu zase zakrýval prúd rokmi preriedených bielych vlasov. Modré oči mal trochu podliate krvou, ale inak sa zdali byť veľmi čulé. Vyzeral zanedbane, zároveň však vzbudzoval úctu. Jeho neupravenosť však bola pre vychovaného človeka určite pohoršujúca, aj navzdory jeho tvári a postave. Zloženie jeho šatstva môžem iba hádať, lebo som rozoznal iba hromadu zdrapov a pár vysokých, ťažkých čižiem; a tiež jeho špinavosť sa vymykala možnostiam náležitého opisu.

Výzor tohto muža a strach, ktorý vzbudzoval, ma pripravili na jeho nepriateľské správanie; o to viac som sa strhol prekvapením a pocitom čudného nesúladu, keď ma gestom vyzval, aby som si sadol a oslovil ma tenkým, slabým hlasom plným úctivého rešpektu a zdvorilej pohostinnosti. Rozprával veľmi zvláštnym a mimoriadne silným yankeeovským dialektom,¹² ktorý som považoval za dávno vyhynutý a ktorému som venoval značnú pozornosť, keď počas rozpravy sedel oproti mne.

„Dobjehel ich déžď, šak?“ začal. „Sme rádzi, že byli blízko domu a napadlo ich sem dojít. Počítame, že sme spali, ináč by sme ich čuli — nejsme tak mladý jak onehdá a cez den nám už treba porádne si zdrímnut. Cestujú? Odkedy zrušili cestu do Arkhamu, pocestných tu už ani nevidzet.“

Odpovedal som, že naozaj idem do Arkhamu, a ospravedlnil som sa za drzé vpadnutie do domu. Muž pokračoval:

„Rádzi ich vidzíme, zvlášt ked sú taký mladý pán — nových ksichtú je tu jak šafránu a v týchto dňoch nás moc nemá co potešit. Asi pochádzajú z Bostonu, že? Nikedy sme tam nebyli, ale vždycky hned spoznáme tých, co sú odtál — jedni takí nám byli obvodným učitelem v osemdesátem štvrtém, raz ale z ničehonic zmizeli a už sme o nich nečuli...“ Tu sa starec náhle rozchichotal a keď som sa ho spýtal, na čom sa smeje, neodpovedal. Zdalo sa ale, že má mimoriadne dobrú náladu a obľubuje isté výstrelky, čo je vzhľadom na jeho pôvod pochopiteľné. Nejaký čas len tak táral o bársčom s takmer horúčkovým zanietením, keď mi napadlo spýtať sa ho, ako sa dostal k tak vzácnej knihe, ako je Pigafettovo Regnum Congo. Stále som však nestriasol zlý dojem vyvolaný tou knihou a popravde som trochu váhal, či sa na ňu vôbec spýtať; zvedavosť ale nakoniec premohla neurčité strachy hromadené od okamihu prvého zočenia tohto domu. Uľavilo sa mi, že tá otázka starca nepopudila a pohotovo odpovedal.

„Ách, tá kniha o Afrike? Kapitán Ebenezer Holt — ten, kerého zabili ve vojňe — nám ju prodali v šedesátém ósmem.“ Niečo na mene Ebenezer Holt ma prinútilo premerať si starca podozrievavým pohľadom. Stretol som sa s ním v rámci svojho genealogického výskumu, ale spomínali ho iba listiny z predrevolučných čias. Dumal som, či by mi môj hostiteľ vedel pomôcť s mojím výskumom; rozhodol som sa, že mu k tomu neskôr položím pár otázok. Teraz som ho ale nechal rozprávať.

„Ebenezer byli roky obchodníkem v Saleme a ve všelijakých prístavoch ponakupovali bársjaké podivnosti. Túto knihu zehnali v Londýne, asi — skupovali tam v obchodoch všelijaké vjeci. Byli sme raz uňho doma na kopci, prodávali sme kone, ked vidzíme túto knihu. Moc sa nám lúbili její obrázky, tak sme ju vyfrajmočili. Je to strašne podivná kniha — počkajú, než si nasadzím brýle...“ Starec ohmatal zdrapy, ktoré mali byť jeho šatstvom, a vytiahol zarážajúco staré okuliare s malými osemhrannými šošovkami a železným rámom. Nasadil si ich, načiahol sa po knihe a začal v nej s láskou listovať.

„Ebenezer v tom vjedzeli trochu čítat — je to latinsky —, my ale nevíme. Dvá či tré učitelé nám z ní ňeco prečítali, a též Passon Clark, ten, o kerém ríkajú, že sa utopili v rybníku — a mladý pánko by v tem čítat nevjedzeli?“ Povedal som mu, že by som vedel, a na ukážku som mu preložil odsek z úvodu knihy. Ak som sa pomýlil, starec to samozrejme spoznať nemohol; zdalo sa však, že ho anglické znenie v mojom podaní nadchlo ako malé dieťa. Posadil sa ku mne až neprístojne blízko, ale nevedel som, ako sa mu vzdialiť tak, aby som ho neurazil. Detinská radosť nevzdelaného starca zo starých ilustrácií v knihe, v ktorej nevedel čítať, sa mi zdala naozaj zábavná a popravde som bol zvedavý, či by vôbec vedel čítať v ostatných knihách zdobiacich túto miestnosť, ktoré už boli písané anglicky. Prostoduchosť môjho hostiteľa zahnala väčšinu mojich prvotných obáv a pri jeho ďalšom táraní som sa neubránil úsmevu:

„Divné, jak také obrázky veďá človjeku zmenit zmýšlání. Napríklad tento na začátku. Vidzeli už ňekedy také stromy, s tak veukýma listama, co vejú hore-dole? A tí ludzé — to nemóžu byt černoši —, tí sú lepší než šecko ostatné! Trochu jak indiáni, zdá sa nám, aj ked títo sú v Afrike. Ňekeré z tých habaďúr vypadajú jak opice, alebo napúl opice a napúl ludzé, ale o takémto sme jakživ nečuli.“ Vtom ukázal na akéhosi bájneho netvora, plod autorovej predstavivosti, ktorý vyzeral ako drak s hlavou aligátora.¹³

„Fčil im ale ukážeme ten najlepší — ten tu takmer ve streďe.“ Starcov hlas v tej chvíli máličko zhrubol a v očiach sa mu roztancovali iskry; a jeho tápajúce ruky, hoci sa zrazu zdali ešte nešikovnejšie než predtým, rýchlo uskutočnili jeho zámer. Kniha sa otvorila takmer sama od seba, zrejme v dôsledku častého otvárania práve na tomto mieste, a to znova na tom odpornom dvanástom drevoreze, ktorý zobrazoval anzický trh s ľudským mäsom. Opäť sa ma zmocnil nepokoj, ale snažil som nedať to najavo. Najbizarnejšie bolo, že umelec zobrazil Afričanov ako belochov — údy a rozštvrtené telá visiace na hákoch boli výnimočne ohavné a mäsiar s obrovským sekáčom vyzeral ako ohyzdný netvor. Zdalo sa však, že môj hostiteľ ten obrázok miluje práve tak veľmi, ako sa mne hnusil.

„Co si o tem myslá? Nikedy nic podobné nevidzeli, je tak? Ked sme to vidzeli my, rekli sme Ebovi Holtovi: ‚To je teda ňeco, co človjeka vzpruží a začne mu z teho v žilách vret krev, he he!‘ Ked sme predtým čítali kapitoly Písma, co vyprávjajú o vražďení — jako o vražďení Midjáncú —, tak sme si tí slová furt v hlavje opakovali, ale ani za svjet sme si to nevjedzeli predstavit. Ale tu na temto obrázku bylo vidzet šecko, co sa vidzet dá — asi je to hrích to takto obkukávat, ale či sme sa šeci nezrodili v hríchu, a či v ňem i nežijeme? — A museli sme naň hledzet — a furt a furt naň hledzet — ovjerit si, či masár temu porazenému kusu odšmikel i nohy; ešte raz si kuknút tú hlavu odrezanú na lávke, ruku vedla ní a další na zemi pri tej fúre masa...“¹⁴

Muž mumlal vo svojom šokujúcom vytržení a výraz v jeho zarastenej tvári sa stal priam neopísateľný; paradoxne ale hovoril čoraz tichšie. Čo sa mňa týka, sotva dokážem svoje pocity z jeho spovede opísať slovami. Všetka tá hrôza, ktorú som predtým cítil iba matne, sa vrátila v plnej sile a vedel som, že ten starý hnusný zvrhlík sa mi z duše protiví. O jeho šialenstve už nebolo pochýb; určite mal nejakú poriadnu úchylku. Teraz už ale takmer šepkal a chrapot, čo pritom vydával, bol horší než vresk; veľmi som sa pri jeho počúvaní chvel.

„Ríkám, je divné, že človjek k takým myšlénkám dojde, ked sa iba kukne na títo obrázky. Vjedzá, pane, vyprávjame akurát o temto jedném. Ked sme túto knihu od Eba dostali, moc sme sa do ní nahladzeli, zvlášt ked sme v nedzelu čuvali kázeň pána Passona Clarka, teho s tou veuikou parochňú. A tak sme raz sprobovali jedno beťárstvo — a nech sa mladý pánko nevystrašá — spravili sme iba, že sme sa na ten obrázok kukli, než sme porazili pár ovec pro trh — a potom nám zabíjat ich prišlo jako omoc vječí zábava...“ Starec teraz stíchol ešte väčšmi a chvíľami rozprával tak potichu, že som ho sotva počul. Hvízdal tam vietor a rachotili okenice, zneďaleka sa dokonca ozvalo hrmenie, čo bolo pre toto ročné obdobie veľmi nezvyčajné. Náhle preblysol strašný blesk a domom otriaslo dunenie hromu, ale šepkajúci starec akoby si to ani nevšimol.

„Zabíjat ovce byla vječí zábava — ale mladý pánko vjedzá, že už nám to nestačilo. Divné, jak sa človjeka móže zmocnit túžba — a ak mladý pánko milujú Pána, nech to nikomu neríkajú, ale prisámbohu v nás ten obrázek vyvolal hlad po jedle, co sa nikde nedá dochovat ani kúpit — co to mladý pánko robjá, ňech si pevňe sednú, co sa im hlava točí? — nic sme nespravili, iba rozmýšlali, jaké by to bylo, ňeco také spravit — ríká sa, že maso má v sebje krev a v krevi život, a ked ho jíte, nasávate nový život — a tak sme hútali, či by človjek žil dlhší a dlhší, keby jedel víc teho istého...“ Viac už ale starec neprezradil. Neprerušil ho môj údes ani silnejúca zlosť rozpútanej búrky; iba som otvoril nakrátko privreté oči a miesto domu uzrel jeho dymiace, porúcané čierne trosky, medzi ktorými som sa ocitol v dôsledku veľmi prostej, hoc nezvyčajnej udalosti.

Pred nami ležala otvorená kniha a uprostred nej sa skvel ohavný obrázok. Keď muž zašepkal posledné slová „víc teho istého“, ozvalo sa drobné ťapnutie, ako keď dopadne kvapka, a čosi sa objavilo na zažltnutom papieri roztvoreného zväzku. Pomyslel som na dážď a na zatekajúcu strechu — ale dážď predsa nebýva červený! Na anzickom trhu s ľudským mäsom sa pitoreskne rozfŕkla hustá červená tekutina, ktorá dodala hrôzam drevorezu strašlivú živosť. Starec si to všimol a prestal šepkať ešte predtým, než by ho k tomu primäl na smrť vydesený výraz na mojej tvári; potom si všimol aj ten a pozrel rýchlo na strop, nad ktorým bola miestnosť, ktorú asi pred hodinou opustil. Aj ja som zdvihol pohľad a nad nami, na dopukanej omietke pod prastarou povalou, som zbadal tmavočervenú škvrnu nepravidelného tvaru, ktorá sa stále rozširovala. Nezvreskol som ani som sa nepohol, iba som zatvoril oči. Za okamih udrel ten najohlušujúcejší hrom z najohlušujúcejších hromov, rozmetal ten prekliaty dom plný nevýslovných tajomstiev na tlejúce trosky a mne priniesol zabudnutie, ktoré jediné ma zachránilo pred pominutím zmyslov.

Svedectvo Randolpha Cartera

Poviedka je inšpirovaná Lovecraftovým snom zo začiatku decembra 1919 — dokonca je z veľkej časti prepisom jeho listu z 11. decembra toho roku, v ktorom svoj sen opísal. Ústredný Randolph Carter je autorovo alterego a neskôr sa objavil aj v ďalších jeho príbehoch. Harley Warren zastupuje Lovecraftovho skutočného priateľa, básnika a amatérskeho žurnalistu Samuela Lovemana. Príbeh bol prvýkrát publikovaný v amatérskom periodiku The Vagrant v máji 1920. Poviedka inšpirovala niekoľko filmov: The Testimony of Randolph Carter (1987), The Unnamable II: The Statement of Randolph Carter (1993), 13:de mars, 1941 (2004) a Kammaren (2007).

Opakujem, páni, že vám už nič ďalšie nepoviem. Obmedzujte ma na slobode, koľko len chcete, hoďte ma do cely či ma rovno aj popravte, ak teda na niekoho potrebujete zvaliť vinu a zachovať tvár tej atrapy, čo vydávate za spravodlivosť. Stojím si za tým, čo som už povedal. Už som vám opísal všetko, čo si pamätám, a bol som pritom dokonale otvorený. Nič som si nevymyslel, nič som nezatajil a ak zostalo niečo neujasnené, tak na vine je to temné mračno, čo mi obostrelo myseľ — ono a tie hmlisté hrôzy, ktoré ho na mňa zoslali.

Opäť vám vravím, neviem, čo je s Harleym Warrenom;¹⁵ ale myslím si — takmer dúfam —, že odpočíva v sladkom zabudnutí, ak teda niečo také existuje. Pravda, päť rokov som bol jeho najbližší priateľ a trochu som sa podieľal aj na jeho strašnom bádaní vo veciach neznámych.¹⁶ Nepopieram, hoci spomienky mám rozmazané a neisté, že nás váš svedok mohol vidieť, ako v tú strašnú noc asi o pol dvanástej kráčame po Gainesville Pike smerom k močarisku v Big Cypress.¹⁷ Niesli sme elektrické lampáše,¹⁸ rýle aj zvinuté káble, pokojne sa priznám — to všetko hralo dôležitú rolu v tej jedinej ohavnej scéne, čo sa mi vypálila do otrasenej pamäti. Čo však nasledovalo po nej a prečo ma na druhý deň ráno našli samého v bezvedomí na okraji močariska, o tom prisahám, že viem len, čo vám dookola opakujem. Vravíte, že v močarisku niet takého miesta, kde by sa tá ohavná scéna mohla odohrať. Nuž, vravím vám iba, čo som videl. Možno to bol prelud alebo nočná mora — dúfam, že jedno z toho —, ale v pamäti nemám inej spomienky na udalosti tých strašných hodín, počas ktorých sme sa vzdialili od zvyšku ľudstva. Prečo sa Harley Warren nevrátil, to vie povedať iba on alebo jeho tieň — alebo ešte tá bezmenná vec, ktorú nedokážem opísať.

Ako vravím, viem o zvláštnych výskumoch Harleyho Warrena a čiastočne som sa im sám venoval. Z jeho veľkej zbierky čudesných, vzácnych kníh plných zakázaného poznania som čítal všetky tie písané v jazykoch, ktoré ovládam; bolo ich ale len pár v porovnaní s tými, ktorým nerozumiem. Myslím, že väčšina je arabsky; a tá diablom inšpirovaná kniha, čo viedla k jeho skaze — tá, ktorú si so sebou odniesol z tohto sveta —, je písaná znakmi, aké som inde v živote nevidel.¹⁹ Warren mi nikdy neprezradil, čo sa v nej píše. A ohľadom predmetu našich výskumov — naozaj musím opakovať, že sám tomu už celkom nerozumiem? Príde mi milosrdné, že sa mi to vytratilo z pamäti, lebo tie štúdie boli strašné a venoval som sa im skôr s váhavou fascináciou než pravým nadšením. Warren si vždy vedel presadiť svoje a niekedy som sa ho až bál. Pamätám si, ako som sa chvel pri pohľade na výraz v jeho tvári noc pred tou strašnou udalosťou, keď zanietene rečnil o svojej teórii, prečo sa niektoré mŕtvoly vôbec nerozkladajú, ale ležia vo svojich hrobkách, nedotknuté a nevyschnuté, aj tisíc rokov. Teraz sa ho už ale nebojím, lebo podľa všetkého podstúpil hrôzy za hranicami môjho chápania. Teraz sa bojím o neho.

Opakujem, neviem a nepamätám si, čo sme si tú noc vytýčili za cieľ. Muselo to však úzko súvisieť s niečím v tej knihe, čo Warren ťahal so sebou — tej starej knihe písanej nerozlúštiteľným písmom, ktorú dostal z Indie asi mesiac predtým —, ale prisahám, že neviem, čo sme vlastne chceli nájsť. Váš svedok hovorí, že nás videl o pol dvanástej na Gainesville Pike na ceste do močariska v Big Cypress. Pravdepodobne to tak bolo, ale nemám na to žiadnu jasnú spomienku. Do duše sa mi vypálil iba jeden obraz, a to už muselo byť dávno po polnoci, lebo ubúdajúci polmesiac sa mihal vysoko na zachmúrenom nebi. to tak bolo, ale nemám na to žiadnu jasnú spomienku. Do duše sa mi vypálil iba jeden obraz, a to už muselo byť dávno po polnoci, lebo ubúdajúci polmesiac sa mihal vysoko na zachmúrenom nebi.

Odohralo sa to na prastarom cintoríne; tak prastarom, že som sa rozochvel pri pohľade na mnohoraké znamenia vekov minulých. Bolo to v hlbokom, vlhkom údolí, zarastenom vysokou trávou, machom a zvláštnym plazivým porastom; a tiež tam bolo všade cítiť neurčitý pach, ktorý si moja lenivá predstavivosť absurdne spojila s hnijúcimi kameňmi. Všade boli stopy schátranosti a rozpadu a desilo ma pomyslenie, že ja a Warren môžeme byť prvé živé bytosti, čo po storočiach narušili to jedovaté ticho. Bledý, ubúdajúci polmesiac nakúkal ponad okraj údolia a pomedzi ťažké výpary, čo akoby vychádzali z tých neslýchaných katakomb, a v jeho chabých, váhavých lúčoch som rozoznal odpudzujúce zoskupenie pradávnych náhrobkov, urien, kenotafov²⁰ a fasád mauzóleí; a to všetko chátralo, zarastené machom, celé vlhké, a sčasti to pokrývala hustá sieť nezdravo vyzerajúceho rastlinstva. Moja prvá živá spomienka z návštevy tej strašnej nekropoly²¹ sa týka okamihu, keď som s Warrenom zastal pred jednou napoly zrútenou hrobkou a zhodili sme nejakú batožinu, ktorú sme so sebou podľa všetkého niesli. Potom som zbadal, že mám so sebou elektrický lampáš a dva rýle, a aj môj spoločník mal podobný lampáš a prenosné telefónne zariadenie. Ani jeden z nás neprehovoril, lebo sa zdalo, že vieme, kde sme a čo tam hľadáme; a obratom sme sa chopili rýľov a začali z tej prastarej márnice odstraňovať trávu, porast a nanesenú zeminu. Keď sme odkryli celý jej povrch, pozostávajúci z troch ohromných žulových dosiek, urobili sme pár krokov dozadu, aby sme si ten mŕtvolný výjav premerali z diaľky; vtedy sa zdalo, že Warren v mysli niečo počíta. Následne sa vrátil k hrobke a použil svoj rýľ ako páku, pokúšajúc sa nadvihnúť náhrobnú dosku ležiacu najbližšie pri kamennej zrúcanine, ktorá kedysi mohla byť nádherným monumentom. Neuspel a povedal mi, že mu mám pomôcť. Spoločnými silami sme kamennú dosku konečne uvoľnili, zdvihli a postavili nabok.

Po jej odstránení sa pred nami roztvorila ozrutná temná diera, z ktorej sa vyvalilo mračno choroboplodných plynov páchnucich tak odporne, že v hrôze sme sa zatackali dozadu. Po chvíli sme sa však k jame predsa len opäť priblížili a výpary sa nám už nezdali tak neúnosné. Lampáše odhalili kamenné schodisko, z ktorého sa priam lial rovnaký smrad ako z nedozerných hlbín zeme; zo strán ho obklopovalo murivo pokryté nitrokalitom.²² Potom nasleduje moja prvá spomienka na hovorené slovo, konkrétne na Warrenov nežný tenorový hlas, ktorý sa tým fantasticky hrôzyplným prostredím nedal ani trochu rozrušiť.

„Prepáč, ale musím ťa poprosiť, aby si tu zostal,“ povedal mi, „bol by to zločin ťahať tam dole niekoho tak precitliveného, ako si ty. Nedokážeš si predstaviť — ani na základe toho, čo si čítal alebo som ti povedal —, aké veci tam dole uvidím a musím vykonať. Je to čertova robota, Carter, a silne pochybujem, či ju dokáže bez ujmy spraviť niekto bez železných nervov. Nechcem ťa uraziť a určite by som ťa mal rád pri sebe, ale cítim za teba zodpovednosť a nerád by som ťa vystavil nebezpečenstvu smrti alebo šialenstva. Vravím ti, nedokážeš si ani predstaviť, aké to bude! Sľubujem, že ťa budem po telefóne informovať o každom svojom pohybe — vidíš, vzal som si kábel dosť dlhý, aby dočiahol do stredu Zeme a naspäť!“

Stále si pamätám chlad, s ktorým povedal tie slová; a pamätám si aj svoje námietky. Asi som ho chcel zúfalo sprevádzať pri zostupe do hlbín hrobky; on však zostal neoblomný. Po chvíli pohrozil, že ak ho nepočúvnem, obráti sa a pôjde domov — a až to na mňa zabralo, pretože iba on mal od tej veci kľúč. To všetko si pamätám, ale nespomínam si, čo zač bola tá vec, ktorú sme chceli získať. Keď si Warren nakoniec vynútil môj súhlas, zdvihol zvinutý kábel a skontroloval svoje náčinie. Na jeho pokyn som si vzal druhý koniec telefónneho zariadenia a sadol si na starý, ošúchaný náhrobok blízko čerstvo odkrytej jamy. Potom mi potriasol rukou, prehodil si zvinutý kábel cez plece a splynul s tmou neopísateľnej podzemnej kostnice. Chvíľu som sledoval miznúcu žiaru jeho lampáša a počúval šuchot odmotávajúceho sa kábla, čo nechával za sebou; žiara však náhle zmizla, akoby sa schodisko zrazu stočilo do strany, a zvuk sa tiež takmer v tej istej chvíli uťal. Zostal som sám, ale v spojení s neznámymi hlbinami zásluhou prostého kábla, toho zázračného výdobytku modernej techniky, čo sa v pretrhaných lúčoch ubúdajúceho polmesiaca nazelenalo leskol.

V osamelom tichu toho prastarého a spustnutého mesta mŕtvych mi myseľ pred očami spriadala najmátožnejšie fantázie a preludy. Každá groteskná kaplnka a monolit mali zrazu akoby vlastnú, ohavnú osobnosť — všetky sťaby spolovice vnímali. Beztvaré tiene číhali v temných zákutiach údolia vystlaného dokrúteným porastom a mihali sa okolo portálov na svahu trúchnivejúcich hrobiek ako v nejakej blasfemickej procesii; a tie tiene muselo vrhať niečo iné než tá bledá, nakúkajúca luna. Stroj vtom ticho zacvakal a ja som celý napätý zdvihol svojmu priateľovi. Vedel som, že sa budem báť, ale ani zďaleka som nebol pripravený na slová, ktoré Harley Warren nakoniec z tej neprirodzenej kobky vydrmolil v rozpoložení omnoho naľakanejšom a rozochvenejšom, než som uňho kedy zažil. Keď ma pred chvíľou opúšťal, bol pokojný a odhodlaný, teraz mi však volal s roztraseným, šepkajúcim hlasom, z ktorého mrazilo viac než z najhlasnejšieho vresku:

„Bože! Keby si tak videl, čo vidím!“

Nemohol som odpovedať. Akoby mi niečo vyrazilo dych — mohol som iba čakať. Potom sa ten rozrušený hlas ozval zase:

„Carter, je to strašné — monštruózne — neuveriteľné!“

Teraz ma hlas už nezradil a do slúchadla som vylial prúd naliehavých otázok. Bol som vydesený a dookola som sa pýtal: „Warren, čo to je? Čo to je?“

Opäť sa ozval hlas môjho priateľa, teraz už nielen vystrašený, ale aj zúfalý:

„Nemôžem ti povedať, Carter! Je to načisto nemysliteľné — neodvažujem sa ti to prezradiť — nikto to nemôžem vedieť a žiť — dobrý Bože! Nikdy som nesníval, že to bude TOTO!“ Zase ticho, teda až na moje nesúvislé tápavé otázky. Potom sa opäť ozval Warren s ešte vydesenejším a priškrtenejším hlasom:

„Carter! Pre zmilovanie Božie, vráť tú náhrobnú dosku na miesto a ak môžeš, utekaj! Rýchlo! — nechaj všetko tak a zmizni — je to tvoja jediná nádej! Rob, čo ti vravím, a nechci po mne vysvetlenie!“

Napriek jeho príkazu som dokázal iba znovu vydrmoliť tie isté otázky. Okolo mňa boli hrobky, temnota a tiene, a podo mnou akási hrozba presahujúca možnosti ľudskej predstavivosti. Môj priateľ však bol vo väčšom nebezpečenstve než ja a v úľaku som pocítil aj neurčitú zlosť, že si dovoľuje myslieť, že som schopný ho za takýchto okolností opustiť. Ozvalo sa ďalšie cvaknutie a po chvíli aj Warrenov úpenlivý nárek:

„Padaj odtiaľto! Preboha, Carter, vráť tú dosku na miesto a PADAJ ODTIAĽTO!“

Asi som sa konečne pozviechal kvôli tomu hovorovému slovnému obratu, ku ktorému sa môj priateľ uchýlil. Vtedy som zakričal:

„Warren, drž sa! Idem dole!“ Len čo som to ale povedal, hlas môjho priateľa sa zlomil do úplného zúfalstva:

„Nie! Nerozumieš! Je neskoro — a je to moja vina. Vráť tú dosku a uháňaj — nijak inak mi už nepomôžeš ty ani nikto iný!“ Tón jeho reči sa opäť zmenil, teraz bol jemnejší, akoby sa už celkom vzdal a oddal beznádeji. Taký vývoj však vo mne len vyostril napätie.

„Rýchlo — než bude neskoro!“ Pokúšal som sa ho nepočúvať; pokúšal som sa prelomiť ochromenie, čo ma spútavalo, a naplniť sľub, že mu prídem na pomoc. Keď mi však znova niečo zašepkal, stále ma znehybňovali reťaze nevýslovnej hrôzy.

„Carter — ponáhľaj sa! Nemá to zmysel — musíš ísť — radšej jeden než dvaja — doska...“ Nato prišla pauza, ďalšie cvaknutie, a opäť Warrenov slabnúci hlas:

„O chvíľu už bude koniec — nesťažuj mi to — zakry to prekliate schodisko a uháňaj o život — strácaš čas — zbohom, Carter — už sa neuvidíme.“ Warrenov šepot sa potom zlomil do plaču; a ten plač sa postupne rozpútal do šialeného vresku nesúceho bremeno všetkej hrôzy vekov minulých.

„Dopekla s tými diablami — sú ich tu celé légie — Bože! Padaj! Padaj!“

Potom sa rozhostilo ticho. Neviem, koľko nekonečných eónov²³ som tam sedel ako omámený, šepkajúc, drkotajúc, hovoriac a kričiac do telefónu. Iba som tam sedel, šepkal a dookola drkotal, kričal a vrieskal: „Warren! Warren! Odpovedz — si tam?“

A potom prišla hrôza korunujúca všetky ostatné — neuveriteľná, nemysliteľná, takmer neopísateľná. Povedal som, že sa mi zdalo, akoby od Warrenho vresku a posledného varovania uplynuli eóny, a ohavné ticho tej noci už narúšal iba môj plač. Po chvíli však telefón opäť zacvakal a ja som napínal uši, aby som zachytil, čo zaznie. Zase som zvolal:

„Warren, si tam?“ a v odpovedi som začul tú vec, čo mi zastrela myseľ mračnom zabudnutia. Neviem, páni, čo bola tá vec — ten hlas — zač, ani sa nebudem snažiť ju podrobne opísať, keďže jej prvé slová ma pripravili o vedomie a nechali mi v pamäti prázdno siahajúce až do chvíle, keď som sa prebral v nemocnici. Mám vám opisovať, že ten hlas bol hlboký, prázdny, želatínový, vzdialený, nezemský, neľudský a netelesný? Čo vám mám povedať? Tam sa moje spomienky končia a tam sa končí aj môj príbeh. Keď som ten hlas začul, skamenel som v sede uprostred toho pradávneho cintorína v neznámom údolí, tam medzi schátranými hrobkami a padajúcimi náhrobkami, hustým porastom a chorobnými výparmi. Veľmi jasne som počul ten hlas derúci sa z najnižších hlbín prekliatej otvorenej hrobky, sledujúc pritom tanec beztvarých, nekrofágnych²⁴ tieňov pod prekliatou ubúdajúcou lunou. A ten hlas povedal:

„TY HLUPÁK, WARREN JE MŔTVY!“

Strašný starec

Poviedka bola napísaná 28. januára 1920 a je v nej badateľný vplyv Lorda Dunsanyho. Prvýkrát v celej Lovecraftovej tvorbe sa v nej objavuje fiktívne novoanglické mesto Kingsport, neskôr podrobne opísané v poviedke Slávnosť, ale spomínané aj v Striebornom kľúči, Čudesnom dome vysoko v hmle, Tieni nad Innsmouthom a inde. Príbeh vyšiel prvýkrát tlačou v júli 1921 v periodiku The Tryout.

Angelo Ricci, Joe Czanek a Manuel Silva²⁵ sa rozhodli navštíviť Strašného starca. Ten žije sám v starobylom dome kúsok od mora na Water Street a šušká sa o ňom, že je nadmieru bohatý, ako aj nadmieru vetchý. To ho robí zaujímavým pre ľudí s profesiou, akú majú páni Ricci, Czanek a Silva, lebo ich profesiou nie je nič menej dôstojné než lupičstvo.

Obyvatelia Kingsportu si o Strašnom starcovi kadečo myslia a klebetia, čím ho aj obvykle chránia pred záujmom džentlmenov typu pána Ricciho a jeho kolegov. Starec totiž niekde vo svojom zatuchnutom príbytku takmer iste skrýva poklad ťažko predstaviteľnej hodnoty. Je to popravde veľký podivín a zamladi bol vraj kapitánom na kliperi²⁶ Východoindickej spoločnosti.²⁷ Je tak starý, že nikto si ho nepamätá mladého, a tak málovravný, že málokto pozná jeho skutočné meno. Medzi sukovitými stromami v prednom dvore jeho spustnutého pozemku sa vyníma zvláštna zbierka veľkých kameňov, ktoré svojím nezvyčajným usporiadaním a pomaľovaním pripomínajú modly nejakého východného chrámu. Tou zbierkou zvykne odplašiť aj väčšinu chlapcov, ktorí by si ho inak radi doberali pre jeho dlhé biele vlasy a bradu, ba dokonca by hádzali skaly do drobných okien na jeho dome. Inými vecami však desí starších zvedavcov, ktorí sa zavše zakradnú k jeho domu a nazerajú mu doň cez malé zaprášené okná. Hovoria, že na stole v jeho inak prázdnej prízemnej miestnosti leží mnoho prazvláštnych fliaš a v každej, ako kyvadlo na strune, visí kúsoček olova. Vravia tiež, že Strašný starec sa s tými fľašami rád zhovára a oslovuje ich menami ako Jack, Zjazvenec, Dlhý Tom, Španiel Joe, Peters a kamoš Ellis; a keď sa s nimi zhovára, tie malé olovené kyvadlá vo fľašiach sa vraj rozvibrujú, sťaby odpovedali. Kto videl vysokého, chudého, Strašného starca počas týchto prazvláštnych rozpráv, nechodí už viac snoriť k jeho domu. Ale Angelo Ricci, Joe Czanek a Manuel Silva nemali kingsportskú krv; patrili k tej novej, rôznorodej zmeske cudzincov, čo nepozná pôvabný cyklus novoanglického života ani jeho tradície, takže v Strašnom starcovi videli len rozochveného, ba takmer bezbranného dedka, ktorý nevládze ani chodiť bez svojej hrčami dokrútenej palice a jeho vyziabnuté, slabé ruky sa žalostne trasú. Svojím spôsobom im bolo osamelého starčeka ľúto — veď sa mu vyhýbala úplne celá obec a psy naňho už z diaľky štekali. Ale robota je robota a lupiči, ctiaci si svoju profesiu, videli v starom a vetchom starcovi jedinečnú výzvu a korisť, najmä keďže nemal účet v banke a za svoje potreby v obecnom obchode platil zákonite iba španielskym zlatom a striebrom vyrazeným pred dvoma storočiami.

Páni Ricci, Czanek a Silva si za dátum návštevy Strašného starca zvolili noc na dvanásty apríl. Kým páni Ricci a Silva mali so starým džentlmenom viesť dôverný rozhovor, pán Czanek ich mal čakať v zakrytom aute na Ship Street, hneď vedľa brány týčiacej sa uprostred vysokého zadného múra ohraničujúceho pozemok ich hostiteľa. Plány na tichý a nenápadný odchod akiste rozvrhli preto, aby sa vyhli opletačkám vyplývajúcim z možného policajného zásahu.

Aby striasli tieň podozrenia z nekalých úmyslov, traja dobrodruhovia prišli z rôznych smerov. Páni Ricci a Silva sa stretli na Water Street pred bránou do starcovho predného dvora a hoci sa im nepáčilo, ako zvláštne dopadajú mesačné lúče pomedzi púčikmi posiate vetvy sukovitých stromov na pomaľované kamenné modly, mali na starosti dôležitejšie veci než zapodievať sa mátožnými poverami. Báli sa, že ich čaká nepríjemná robota presvedčiť Strašného starca, aby im prezradil miesto úkrytu svojej povestnej hromady striebra a zlata; starí lodní kapitáni totiž bývajú notoricky tvrdohlaví a veľa toho znesú. Utešovali sa ale, že je starý, vetchý a budú naňho dvaja. Páni Ricci a Silva boli zbehlí v umení „obmäkčovania“ zaťatých klientov a zo skúsenosti vedeli, že výkriky slabého a zraniteľného starca sa dajú ľahko udusiť. Tak sa vydali k jedinému osvetlenému oknu a začuli Strašného starca, ako sa detinsky zhovára so svojimi kyvadlami vo fľašiach. Nasadili si masky a nežne zaklopali na dubové vstupné dvere, z ktorých dažde zmyli už skoro všetku farbu.

Pán Czanek sa neposedne vrtel v zakrytom aute pri zadnej bráne starcovho dvora na Ship Street a zdalo sa mu, že jeho kolegovia si dávajú načas. Bol nadmieru citlivý a ani trochu sa mu nepáčil ten ohavný vreskot, čo sa z prastarého domu ozval len krátko po tom, čo odbila hodina určená na vykonanie zamýšľaného skutku. Či azda svojim kolegom nekládol na srdce, aby boli k vetchému starcovi podľa možnosti nežní? Nervózne poškuľoval po úzkej dubovej bráne vo vysokom, kamennom, brečtanom obrastenom múre. Stále kontroloval hodinky a čudoval sa, prečo to zdržanie. Čo ten starec radšej vypustil dušu a teraz mu musia prekutrať celý dom? Pán Czanek nemal najmenšiu chuť tam tak dlho čakať v tme. Potom ale začul kroky na chodníku za múrom, opatrne sa dvíhajúcu hrdzavú závoru a zbadal, ako sa úzka, ťažká brána otvára smerom dovnútra. Žmúril v bledom svetle matnej pouličnej lampy a sliedil očami, čo to jeho kolegovia ukoristili v zlovestnom dome, ktorého tieň sa rysoval len kúsok za bránou. Ako však hľadel, zočil čosi nečakané: z brány nevyšli jeho kolegovia, ale sám Strašný starec! Ticho sa opieral o hrčovitú palicu a ohavne sa usmieval. Pán Czanek si nikdy nevšimol farbu starcových očí: teraz však videl, že sú žlté.

V malých obciach vyvolajú aj malé veci veľký rozruch a Kingsportčania celú jar a leto nehovorili o ničom inom než o troch telách neznámej totožnosti, ktoré more vyplavilo na breh. Boli ohyzdne dorezané, akoby ich dosekali mnohé mačety, a ohyzdne dobité, akoby po nich šliapali mnohé podpätky. Podaktorí utrúsili aj slovo-dve o veciach tak triviálnych, ako bolo opustené auto nájdené na Ship Street či neľudské pazvuky, ktoré v noci muselo vydávať akési zatúlané zviera či sťahovavý vták. Také banality však Strašného starca ani trochu netrápili. Bol odjakživa odmeraný a keď človeka dostihne staroba a vetchosť, prirodzene býva raz tak odmeraný ako kedysi. Svetaznalý kapitán navyše zamladi určite videl zástupy vecí omnoho podivnejších než tie, čo desili jeho susedov.

Konec ukázky