Ján Čomaj

Hovorí očitý svedok

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Vydanie tlačenej verzie tejto knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

© Ján Čomaj, dedičia, 2020
© Marenčin PT, spol s r. o., 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Design © Katarína Marenčinová, 2021
917. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0762-7 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0763-4 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0764-1 (ePub)

Motto

Človek sa vo vlastnej minulosti vždy cíti ako doma...

Vladimír Nabokov: Pamäť, prehovor!

Autobiografická pamäť je (...) našou intímnou zrkadliacou plochou. Zaujímavá je aj tým, že sa riadi vlastnými, od našej vôle nezávislými zákonitosťami, „zapisuje do kroniky“, čo sama pokladá za hodné zápisu...

Azda aj tak by sa dal sformulovať zmysel, alebo aspoň jeden z aspektov zmyslu nášho jestvovania: hľadanie v dejinách, uchovávanie nájdeného pamäťou; o to by malo najmä ísť, o zapamätané a kriticky reflektované ľudské bytie...

Etela Farkašová: Vrstvenie času

Príde to samo, nečakane. Stačí chvíľa ničnerobenia, najskôr za ticha, a človeku sa pred duševným zrakom začne premietať čosi, na čo vôbec nemyslel, a odohnať sa ti to nechce. Prečo aj? Niekedy sú to útržky udalosti, inokedy súvislý dej s obrazmi ako z dymu... Tomu sa vraví spomínanie.

Jestvuje aj programové sústredenie zaznamenávať všetko prežité chronologicky a neúprosne. Tomu sa vraví denník.

Potom je chuť rozpovedať budúcim generáciám, čo sme zažili, za akých okolností, vinou, omylom či zásluhou koho a čoho sa to a to stalo, text sa premieňa na kapitoly, kapitoly vytvárajú knihu – tej sa hovorí memoáre.

A niekedy sa vynorí povinnosť povedať, čo ste videli a ako ste to videli, a nech sa to však snažíte rozpovedať ucelene a logicky, nedarí sa. Už ani nehovoríte o podstatnom, hoci sa o to snažíte, prúd reči vás ťahá od brehu k brehu, unáša neprekonateľnou silou a vy ste nakoniec radi, že z toho vyplávate.

Tomu sa hovorí svedecká výpoveď.

Črepy z môjho praveku

Nezačneme nijakým rodostromom. Kohože by to zaujímalo! Aj nedávnu minulosť spomeniem najkratšie ako dokážem. S Nabokovom si čistím šošovky spomienok a prosím:

– Pamäť, prehovor!

Otcovi rodičia boli sedliaci. Hodnoty človeka zrasteného s pôdou mali v sebe ako krvnú skupinu. Starká: vrchárka, neveľká, krehká. Oboje sa rokmi zvýrazňovalo. Zdanie – ako pri ženách obyčajne – klamalo. Bola húžva. Desaťročia v tieni direktívneho gazdu viedla rodinu podľa svojich predstáv. Porodila dcéru, umrela v útlom detstve. Vychovala štyroch synov, vrtká v kuchyni, maštali, kurínoch, humne, šope, záhrade aj na roli. S viditeľnou úľavou sedela len pri mútení masla, oddávajúc sa myšlienkam, na ktoré inak nemala čas. A ešte pred pecou, čakajúc, kedy vytiahne pecne na lopúchoch, aby sa nezašpinili od uhlíkov a voňali lúčinou. Pri prázdninových pobytoch a zakáľačkách som ju vnímal ako dobrácku babku, čo si zvykla na mužove erupcie ako Herľany na gejzír. Iba raz som si na nej všimol súženie: keď odovzdávala domácnosť neveste, manželke najmladšieho syna. Aj tak tu zostala – trochu urazená – prirodzenou autoritou.

Mala pleť Indky, aj v neskorom veku bez vrásky. Dlho sa na ňu podobala moja sestra, ale desaťročia iného prostredia a civilizačných zlozvykov podobnosť zatreli.

Po smrti dievčatka si vzali na výchovu neter – sirotu. Zachovala sa mi fotomontáž na plechovom obraze: mladý fúzatý muž, ledva som v ňom spoznal starkého, a jeho mladá žena, v tvári takmer tá istá, ako si ju pamätám, pod nimi portrét jej matky v kroji a obrázok osvojeného dievčatka... Uzavretá rodinka. A zrazu začali pekne za sebou prichádzať na svet štyria chlapci, akurát medzi prvými dvoma a nasledujúcimi bola medzera – Piava.

S Paľom Korimom, kamarátom z dediny, chodil starký do školy, spolu rukovali aj hrabali bahno rozrýpanej Piavy, vrátili sa s oboma rukami a nohami a s hlavou na krku. A keď voľakedy v roku 1920 „na Maďaroch“ začal štát predávať rekvirované pozemky maďarských či maďarónskych statkárov, vybrali sa nájsť čosi menšie pre seba, hoci aj napoly. Prvá Česko-slovenská (vtedy už Československá) republika nielen zrušila šľachtický stav, ale poštátnila aj veľkostatky a parcelovanú pôdu ponúkla na predaj slovenským gazdom. Dvaja z Cinobane si vyhliadli menší statok pri Feledi (potom Feledince, po druhej svetovej vojne Jesenské), nijaká kúria, iba rekvirovaná dolnozemská pustatina dajakého maďarského zemana. Pozdávala sa im veľkosťou, cenou a istotne aj tým, že nebola ako dlaň, ale na juh sa dvíhali mäkké kopce, aspoň trochu pripomínajúce rodný kraj.

Majer sa volal Cifra pusta. Kilometer široký pás od železničnej trate po nízku vrchovinu, s riečkou Gortva pretekajúcou jeho stredom. Na konci, pod mäkkými kopcami a poľnou cestou do dediny – obydlia. Ešte aj za nimi, na svahoch sa dala osiať pšenica, žito, lucerna, ďatelina a vyššie vysadiť vinič. Z druhej strany kopčekov, aj to ešte k pustatine patrilo, bol dubový, brezový, osikový les s agátmi pri ceste. Pohodlne blízky zdroj paliva, medu, kolíkov do vinohradu a plotov na košiar pre ovečky. Na konci roviny, vedľa poľnej cesty, sa týčil komín, pod ktorým čupela malá tehelňa a z krovia vytŕčalo zopár cigánskych chatrčí. Muži kopali hlinu, pálili tehly a sušili války, za palivo pomáhali v lese, za múku udržiavali cestu po búrkach a odmäku. Cigánky pomohli pri sezónnych prácach, plietli rohože z kukuričného šúpolia a rodili deti, starci spletali z vŕbového prútia koše a metly, šarvanci chodili za paholkov, chlapčatá za kraviarov. Matky aj detváky vedeli, že sliepky sa kradnú v susedných dedinách.

Pre tých dvoch vrchárov hotový raj.

Paľo Čomaj a Paľo Korim, kamaráti z Cinobane a od Piavy, neváhali. Časť sumy zaplatili z predaja roličiek tam vo vrchoch, na zvyšok vzali úver, ktorý núkal štát takmer bezúročne. Starý otec ho splatil po vyše štvrťstoročí, v roku 1947. Keď ošetrili dva pričupené domy, kocúry vykynožili myši a potkany a kozy očistili terén, živiac chlapov mliekom a syrom, mohli prísť ženy s deckami.

Dobudovali stodoly, maštale, chlievy, kuríny, vykopali hnojiská, postavili chlebové pece, oplotili záhrady, z hrubých kmeňov vlastného lesa postavili most cez Gortvu, aby nemuseli chodiť do dediny dobrú hodinu cesty kolo tehelne, iba slabé dva kilometre cez potok a železničnú trať. A mohli si ísť vypiť.

V krčme sa pohádali. Nik už nevie, prečo. Vracali sa spolu, bez slova. Do smrti sa nerozprávali. Päťdesiat rokov. V zlepených chalupách. Na jednom dvore. V malom svete bez elektriky, rádia, susedov, kam poštár zašiel, len ak bola súra a kde sa ani líškam nechcelo dávať dobrú noc. Rozprávať sa nesmeli ich ženy. Synovia sa odvážili osloviť svojich vrstovníkov až za potokom, keď ich pre krovie už otcovia nevideli. Nevesty si nesmeli pred maštaľami zaželať dobré ráno. Deti ich detí sa osmelili prihovoriť k „tým druhým“ pri pasení kráv, keď boli za kopcom. Až tu si založili ohník, vykopali pár zemiakov, raz u jedného gazdu, raz u druhého.

Neuveriteľná zaťatosť. A pritom si starého otca pamätám ako pokojného chlapa, podchvíľou figliara, milovníka vína, človeka, ktorý každého vítal úsmevom. Keď som cez prázdniny chodil na pustatinu pásť, odpúšťal mi nešikovnosť. Jediné mi neodpustil – ak som oslovil susedove vnúčatá. A pažravosť. Keď som vkĺzol do komory a vyliezol po strmých schodoch na povalu odlomiť si kus z voňavých retiazok za komínom, vždy to zbadal. A povedal jedinú vetu: – Viac dní ako klobás!

Gazda.

Viac dní ako klobás. Dodnes si tú vetu pripomínam, keď ma chytí márnivosť.

Otec sa po gymnáziu v Rimavskej Sobote s pustatinou rozlúčil. Nastúpil do spojárskej školy v Košiciach a o rok začal poštmajstrovskú púť. Feledince zabrali Maďari, zo Slovenska sa ta dalo ísť len na povolenie. Dostali sme ho iba raz. Už na stanici vo Fiľakove, keď som mamu oslovil po slovensky, sa mohutný žandár s kohútím perom osopil na mňa. „Maďarský chlieb ješ, po maďarsky hovor!“ Mama mala ešte maďarské školy, tak mu vysvetlila, že sme zo Slovenska... On – a čo sem Tótov púšťajú! Mama sa nedala, odvrkla – a žandár na revanš zariadil našu deportáciu. Ešte nám dovolili stretnúť sa s maminou sestrou vo Fiľakove – a už nás aj šikovali. Takže si otcových rodičov pamätám až z leta roku 1945, keď sa z Felede znova stali Feledince.

Dve chalupy s gánkami. Pred každou vahadlová studňa a žľab pre dobytok. Výška vahadla svedčila, že voda je tu hlboko, dĺžka napájadla, že kráv je na gazdovstve dosť. Kone k žľabu nechodili, nenapijú sa po hovädzom statku, mali svoje vedrá. Na druhej strane dvora murovaná sýpka so zrnom a truhlicami múky, maštaľ pre dva páry koní, päť – šesť kráv a teliatka, v zime aj pre ovečky a zajačie rodinky čo sa plietli dobytku popod nohy, stodola so senníkom pod vysokou strechou, na udupanej zemi čisté prívesy – pluh, brány, sejačka, kosačka na konský pohon, vedľa kôlňa s náradím, v kútoch košíky pre nosnice a kvočky. Na konci chlievy, maďarské ošípané, žlté, s hrubou slaninou, aj mangalice, údené mäso a klobásy z nich museli vydržať od Martina do leta, aby bolo pre žencov. Pri dome robustná pec na chlebík a posúchy. Z nej vyťahovala starká dva razy do týždňa najvoňavejší chlieb na svete.

V dome s veselou červenou strechou dve priestranné izby s dlážkou, veď tu aj žili dve rodiny: v jednej starký, starká a najmladší syn – v druhej strýko Paľo, stryná a ich dve deti. Napravo kuchyňa, hlavný priestor, s okienkom do záhrady a podlahou z udupanej hliny. To bola jedáleň, spoločenská miestnosť, odpočinkový kút aj hosťovský salón, keď prišiel voľakto z dediny na kus reči, miškár alebo zverolekár. A dve petrolejové lampy – nad kuchynskou doskou a nad mohutným stolom. Cifra pustatina v čase môjho detstva. S ránami, ktoré budilo kikiríkanie. S páľavou žatvy. S prachom mlatby. S vôňou lúk, chleba, nadojeného mlieka, zlatého masla a syra, čo vŕzgal pod zubami. So strapcami hrozna a vahanom slivák.

Voľakedy dávno, keď bolo treba rozhodnúť o osude štyroch chlapcov gazdu Čomaja, dohodli sa starká so starkým podľa sedliackeho rozumu: dvaja budú školovaní, dvaja na majetku. Na viacerých študentov nemali peniaze a zeme boli primalé, aby sa dedením rozštvrtili.

„Školovaní “ neznamenalo doktora alebo farára, iba maturovať a byť učiteľom, úradníkom u financov, na železnici alebo u notára. Z platu uživiť rodinu – a bratia na majetku pomôžu s obživou. Starkí by sotva uverili, že z ich siedmich vnúčat bude mať šesť vysoké školy.

Najmladší syn umrel pred maturitou na zápal mozgu. Gymnázium vychodil iba najstarší – môj otec. Až po druhej svetovej vojne sa pre štúdium rozhodol aj tretí syn. Ako maďarský vojak prebehol k Svobodovcom. Pri Strečne dostal dve nemecké guľky: medzi oči a do brucha. Prvá vyšla spodnou čeľusťou, druhá stehnom – šťastie, že Nemci strieľali dolu k Váhu zo Starhradu, guľky šli takmer kolmo k zemi... Vylízal sa zo zranení, ale injekcia v poľnom lazarete, vpichnutá namiesto do žily do chrupavky lakťa spôsobila trvalo obmedzený pohyb ruky. Prácu roľníka by nezvládal. Vychodil gazdovskú školu a do dôchodku viedol miestne silo.

Na pôde zostal iba jeden syn. Pristalo mu to. Zavalitý, ružolíci. A keď sa ťažisko gazdovania malo preniesť naňho, padlo všetko do družstva.

Pustatina začala žiť svoje druhé polstoročie úplne inak. Ja som tam však stále cítil duch starého otca. A vždy, keď som sledoval jeho počínanie, akoby som v sebe poznával jeho prchkosť – vzplanúť a v tej chvíli zabudnúť na príčinu hnevu. Generácie anglických kráľov sprevádza gén – občas generáciu preskočí – zrastené kostičky malíčka ľavej nohy so susedným prstom. Dokázali to odkryté krypty britských monarchov. Gén, ktorý si nesiem po starom otcovi (môjho otca preskočil) sa nedá tak rukolapne dokázať, ale je tam: gén prudkej reakcie. Našťastie hneď aj zmĺkne. A niekedy aj celé týždne dá pokoj.

Predkovia našej mamy boli z Oravy, tak mi to vyrozprával starký, mamin otec. Jeho dedo bol ako z tej pesničky: z Oravy debnár. Debnárove deti sa rozsypali po svete, starký sa už narodil v Malachove pri Banskej Bystrici. A keďže najbližšia evanjelická fara bola v Radvani, v roku 1865 ho krstil miestny pán farár Andrej Braxatoris. Skôr ho poznáme pod menom Sládkovič.

O budúcom remesle rodičia rozhodovali aj podľa vzrastu synov – Ondrík Novák bol z nich najmenší. Tak ho dali za šustra. Trafili. Ani by som si ho nevedel inak predstaviť.

Oženil sa šťastne, s robotnou dievčinou. Na jednej starej fotografii, a to už po mnohých pôrodoch, ani nevyzerala ako dedinčanka, skôr urodzená slečna. Detí povila jedenásť, poslednú našu mamu. Keď tá mala päť rokov, matka jej zomrela.

Starký – ako mnohí obuvníci – putoval v tých časoch na juh. Začala sa totiž éra priemyselnej výroby obuvi. Trojica Baťovcov – Anna, Antonín a Tomáš – založila továreň v roku 1894. Pod ich tlakom tak klesla cena topánok, že sa ich už neoplatilo ručne vyrábať, pomaly ani opravovať zvršky, iba ak podrážať, podbíjať, zašívať. Šikovní obuvníci si museli osvojiť príbuzné remeslo – čižmárstvo, Baťa ešte čižmy nevyrábal. A sťahovať sa do končín, kde sa čižmy nosili celý rok, „na Maďary“. Tak sa naša mama narodila v roku 1911 už vo Veľkej Vsi pri Lučenci.

Keď mala osem rokov, akurát po prvej svetovej vojne, bývali ešte južnejšie, v Radzovciach. Starký už bol vdovec – s jedenástimi deťmi, pravda, najstarší chlapci, vracajúci sa z vojny, sa rozliezli svetom. A tu sa objavila mladá Maďarka. Pochádzala stadiaľ, z tej dediny, ale bola kuchárkou v Pešti. Okolnosti sa zmenili, v Maďarsku sa stala cudzinkou, jej domovská obec totiž ležala zrazu v inom štáte. Aby mohla v Maďarsku ďalej žiť, prišla si domov vybaviť potrebné papiere. Ľudia si všimli, že chodí v čiernom: mladej Maďarke práve umrela dcérka, plod kuchárkinej lásky a pána, u ktorého slúžila. Starký, mnohodetný vdovec, keď ani jedno z troch jeho dievčat nebolo ešte vo veku, aby viedlo domácnosť, navrhol Maďarke, nech sa už do Maďarska nevracia, že tu je lepší život, nech mu ide za kuchárku. Dá jej toľko, koľko platia v Pešti, a nebude slúžkou, ale gazdinou... Pristala. Služobný pomer medzi Maďarkou a mojím starým otcom sa, ako inak, zmenil na pomer.

Keďže tí dvaja vždy bývali v našej blízkosti, zvykli sme jej vravieť tak ako naša mama – aňuka. Ona nás zato naučila ako-tak po maďarsky. Najmenej starkého. Maďarčina mu nešla. Jej slovenčina ešte menej. Do smrti neriekla slovenské slovo. Vlastne raz, ešte v Kokave nad Rimavicou, to keď mala poslať chlapcov z nášho dvora domov na obed a pýtala sa ma, ako sa to povie po slovensky. A ja jej: Choďte domov do r..i. – a zo dva razy som jej vetu zopakoval, aby ju nepoplietla Potom sa susedky sťažovali našej mame, že tá Maďarka škaredo vykrikovala na ich deti! (Ak som sa k tomu priznal, už asi viete, čo som bol zač.)

Isto nejaké slová pochytila, ale nepriznala sa. Keď sme doma náhodou hovorili o nej, hneď zbystrila pozornosť. (Dnes si tento pohyb hlavy všímam, nech mi aňuka odpustí porovnanie, u nášho psíka, keď sa s manželkou rozprávame o ňom – ihneď spozornie. A rovnako netuším, koľko rozumie.)

Keď decká podrástli a nová gazdiná mala povinností menej, otvorila jedáleň pre miestnu high society. Pomocníčkami boli dorastajúce starkého dievky.

Niekedy v tom čase sa stal v rodine malér. Desiate dieťa v poradí, obuvnícky učeň Jano neobsedel pri otcovi. Hlavu mal len na bláznovstvá. Zrejme si však v dome všetko všímal – vedel, kam otec ukladá peniažky starším dcéram na veno. Ukradol ich a zutekal. Keď sa nevrátil ani na druhý deň, starký to ohlásil žandárom. O týždeň milého Janka našli, aj s peniazmi. Rovno ho šikovali do košickej polepšovne. Neuplynul mesiac a Jano tam zorganizoval bandu. V susedstve vylomili obchod s metlami, popredali ich kdesi na jarmoku a ušli do Juhoslávie. U našej mamy sa Jano objavil o dvadsať rokov.

V štrnástich mama vychodila povinných osem tried a nastúpila na polia k Bulharom. Okrem výplaty nosila domov aj košíky všeličoho: paradajok, uhoriek, skorých zemiakov, kytice vňate, kapustných a kelových listov, pokrivené mrkvy, ktoré sa Bulhari hanbili niesť na trh..., všetko v kuchyni, kde sa varilo pre miestnu nobilitu, pomohlo. Bulhari boli dobroprajní a pracovitosť si vážili nadovšetko, lebo sami boli takí, tak sa mama stala na pár rokov ich miláčikom. Podvečer pomáhala aňuke chystať na zajtrajší obed.

Tak plynuli roky.

Pán majster mal robotu aj v ére podnikateľa Baťu, hoci sa z obuvníka stal skôr príštipkárom. Vlastnil verštat, čo nemohli všetci obuvníci v Československu povedať. Podľa oficiálnej štatistiky v rokoch prvej republiky skrachovalo okolo päťdesiattisíc obuvníkov a len tí najmladší boli ochotní ísť k výrobným pásom Baťových závodov. Aňukina jedáleň šla jedna radosť, chlapci mali remeslo a poženili sa, iba Jano sa motal kdesi svetom, dievky sa povydávali, jedna za banského technika v Dobšinej, druhá za správcu mestského hotela v Jelšave, iba najmladšia sa vrtela doma. Mladí úradníci a majstri z blízkych baní v Čakanovciach, notárov pomocník, aj starý mládenec z konzumu pokukovali po mladej kuchárke, keď u Bulharov nebolo roboty a naša (budúca) mama sa zvŕtala pri sporáku na plný úväzok...

Až prišiel do Radzoviec nový žandár. Hneď sa hlásil u Novákov na stravu. Adriatický typ: vysoký, grécky nos, tmavá pleť, čierne vlasy..., veď sa aj volal Ondrejkovič, zrejme potomok chorvátskych prisťahovalcov, čo zutekali pred Turkami. Nebol som pri tom, neviem, do akého štádia sa tí dvaja dostali, ale jedno viem: žandár musel o pár dní ustúpiť novému poštmajstrovi. Ten síce už dvoril svojej poštárke..., kým si nevšimol kuchárku. Ohrdnutému žandárovi tak zostala poštárka. A mohol som prísť na svet.

Prepáčte malé extempore. Jedného dňa, po dvadsiatich rokoch, som sa vrátil z pomaturitnej cyklotúry okolo Slovenska. Všetci účastníci sa večer stretli v záhradnej reštaurácii pri pive. Spolužiak Ivan Iždinský, budúci tréner basketbalistov Svitu, prišiel aj s bratrancom z Bratislavy, tiež bol po maturite. Volal sa Ondrejkovič. Vysoký, čierny, grécky nos, Dalmatínec. Z maminho rozprávania som to dávne love story poznal – tak ma jeho priezvisko trklo. Mama si vybrala poštmajstra – a žandár si vzal úradníčku z pošty, ktorej najprv dvoril náš otec. Chcel som si podozrenie overiť. Nuž som sa Ivana, tak sa mladý Ondrejkovič volal, spýtal, či jeho mama dakedy nerobila na pošte v Radzovciach. Odkiaľ to viem? – zvolal prekvapene. A či nemá otca žandára. Vyvalil na mňa čierne okále. Nakoniec som sa ho spýtal, kedy sa narodil. Vekový rozdiel medzi nami bol päť dní. Tak som mu mohol s istotou povedať, že veľa nechýbalo, a my dvaja sme mohli byť jeden. Alebo by tu pili pivo celkom iní dvaja ľudia. Potom sme boli s Ivanom najbližšími kamarátmi až do jeho tragickej smrti.

Starký mal k remeslu priam umelecký vzťah, len na rozdiel od umelcov bol v dielni poriadok. V tom malom priestore sa pohyboval mäkko a ticho, bez zhľadúvania vecí, iba si popiskoval. Až po rokoch, keď aj mne na hrudi zapískalo a Tatry sa mi stali takmer druhým domovom, som si uvedomil, že mal astmu a svojím hvízdaním maskoval piskot priedušiek.

Všetko vo verštate malo svoje nemenné miesto. Nad stolíkom petrolejka, bola tam, aj keď sa už vedľa hompáľalo tienidlo elektrickej žiarovky. Nikde ani smietky. Keď smolou dotrel dratvu alebo vyleštil hotové topánky, prsty si dočista vyutieral v osobitnej handre, nedajboh, aby si ich obtrel o gate alebo zásteru, ako som to vídaval u iných majstrov. Niekoľko druhov a veľkostí kovových a drevených klinčekov mal v čistých škatuľkách, tie ležali na poličke vedľa seba, ale na stolíku bolo vždy miesto pre jednu z nich, aby bola poruke a on sa nemusel načahovať. V lipovom drievku napichané šidlá, v medzierke okrajovej lišty stolíka snajpy na kožu, podošvy, gumené podpätky, na každý materiál iný nožík, na drevených kolíkoch vytŕčajúcich zo stolíka nastrkané cievky nití a klbká dratiev, v škatuli od kávy oceľové podkovičky... a nad nimi, pod oknom, visel na hákoch základný materiál – kože na zvršky a podošvy. Za chrbtom mocný šijací stroj na čižmy a kapce, stačilo sa pootočiť.

Keď som mal šesť rokov a žili sme v Kokave nad Rimavicou, mama chcela mať starkého v blízkosti. Bývali sme v strede rozťahanej dediny, obklopenej osadami a kolešňami, s vlakovým spojením, po zabratí juhu, cez Tomášovce na Zvolen, cez Poltár na Cinobaňu, na sever s Utekáčom, čo bol len na skok, aj tak sa na našej stanici musel rušeň zaradiť na koniec súpravy – do Utekáča vagóniky tlačil, aby sa mu v strmom svahu neodtrhli. Cez kopec chodil autobus do Klenovca a Hnúšte, kde bola aj nemocnica, volalo sa to v Likieri.

Byt sme mali nad poštou a kníhkupectvom, v poschodovej novostavbe na hlavnej ulici, medzi námestím a kaštieľom lesníckych veľmožov Novekovcov. Lekešovci, rodina kníhkupca, žili v zadnej časti prízemia. Starký s aňukou hniezdili na konci záhrady v domčeku nad potokom. Pri vchode do kuchyne s veľkou pecou mal starký svoje kráľovstvo. Od detstva som sledoval jeho robotu, preto mi ani neprišlo na myseľ, že to bolo obdivuhodné: pracoval – denne od svitu do mrku, na tie časy už vo vysokom veku, veď mal sedemdesiatsedem – sedemdesiatosem rokov! To už iní boli baťkovia. Na šusterskej trojnožke sedel len mierne zohnutý, malým ľuďom sa netreba veľmi kriviť, s okuliarmi na konci nosa a rozrobenou topánkou na kolene. Hlavu zdvihol, len keď vrzli vchodové dvere. Nevstával, iba pozrel ponad okuliare v drôtenom rámiku a s úsmevom privítal návštevníka. Od mala ma učil remeslu. Šidlom som mu prepichoval dierky, cez ktoré o chvíľu ťahal dratvu, vlažnou octovou vodou som umýval opravenú obuv a hneď do sucha vyutieral. Octová voda oživovala pôvodnú farbu obuvi, ale zároveň mohla poškodiť kožu. Keď starký hmatom zistil, že je koža suchá, šikovne ju natrel krémom a do ligotu vyleštil – a ja som mohol, v bavlnených rukaviciach, voskom hladiť okraje podošiev a obsecov, aby topánky vyzerali ako nové. To všetko na malej trojnohej stoličke, presnej zmenšenine starkého trojnožky. Keď som sa ho opýtal, prečo majú naše stoličky iba tri nohy, vstal, roztvoril dvere do kuchyne a ukázal na kuchynskú stoličku na trochu nerovnej dlážke.

– Sadni si na ňu. Pohniezdi sa.

Urobil som, čo kázal. Stolička sa zakývala.

– Teraz prines trojnožku.

Urobil som.

– Sadni si. A zasa sa pohniezdi.

Stolička sa ani nehla.

– No vidíš. Ak má stolička tri nohy, ani na nerovnej dlážke sa nekníše.

Zasa som bol múdrejší, aj keď som nepoznal príčinu tohto javu. Až o pár rokov som sa ju dozvedel: každá plocha je určená tromi bodmi.

Mal som osem, keď som s ním prvý raz pílil drevo. Odvtedy som to robil často a rád – vedel som, že píla sa netlačí, ani dolu, ani od seba, len mäkko a rytmicky priťahuje.

V čom však bol náš starký neopakovateľný, boli jeho rozprávky. Neviem, kde a kedy ich sám počul či čítal, ale do úlohy deda prišiel pripravený. Červenú Karkulku, babičku, vlka i poľovníka som videl pred sebou živých, les, koláče v košíku a maliny v pohári mi voňali pod nosom, skaly vo vlčom bruchu šramotili ako kosti strigy, keď spoza pece ťahala lopatu na sádzanie chleba, aby Janka a Marienku strčila dovnútra, kríkmi dopichaná Ruženka sa prebrala priamo pred mojimi očami a Martinko Klingáč bol celé tie nádherné roky mojím kamarátom.

Neviem, kde sa starký rozprávky naučil. Ako dieťa som sa ho na to nepýtal a po rokoch, kým ešte žil, som na to zabudol. Mrzí ma to. Neviem ani, kde sa vzal ten jeho herecký kumšt, či v mladosti hral v ochotníckom divadle, neviem. Mal jednoducho zmysel pre rozprávanie.

Ďakujem mu za ten gén. Aj za poučenie, ktoré mi opakovane vtĺkal do hlavy, keď som mu pomáhal šustrovať:

– Kde si ma vzal, tam ma polož.

Držím sa tejto rady.

Na čosi by som však nemal zabudnúť. Približne od roku 1950, keď mal starký vari osemdesiatpäť rokov, bývali obaja s nami. Nebolo to veľmi komfortné, vo Zvolene sme mali dvojizbový byt, našťastie s veľkou kuchyňou, takže sme sa pomestili – a ešte sme sa so sestrou aj postupne vytrácali na štúdiá. Keď sa naši prisťahovali za nami do Bratislavy, aj so starými rodičmi, už to bolo pohodlnejšie. V tri a pol izbovom byte bolo miesta dosť.

Vtedy mal starký už deväťdesiatku. Vystihol chvíľu, keď sme boli sami:

– Janík, ty poznáš evanjelických farárov. Popros ich, či by... Vieš, jedného dňa si ma pán Boh zavolá a spýta sa: „A ty si s tou Maďarkou spával?“ – Čo mu odpoviem? Vidíš. Keby som si ju ale vzal za ženu, môžem mu smelo povedať: „Spával, to je pravda. Ale som si ju aj vzal!“ A pán Boh prikývne.

Pochopil som.

Do mesiaca mali náš starký a aňuka tichý sobáš. Žili vedno ešte šesť či sedem rokov. Starký spokojný, že vykonal, čo vykonať mal. A aňuka... Načo veľa slov? Šťastná. Nezostala starou dievkou. Bola dôstojnou paňou, čo svojmu mužovi vychovala košiar detí, a čo na tom, že ich nesplodila!

Mama nebola pre otcových rodičov vítanou nevestou: neprišla ani len s jalovicou. Inakšiu mali v predstavách! Nemám im to za zlé, taký bol svet. Kým mladomanželom v Radzovciach pridelili byt, teda tri kutice na prízemí roky ...

Koniec ukážky