Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Pomsta prichádza potichu (ukážka)

Lucia Braunová

Keď sa o slovo hlási minulosť

Autor: © Lucia Braunová

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Jurčová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-77-4

ISBN MOBI: 978-80-89861-78-1

Knihu venujem mojím milovaným starým rodičom
– babke Terézii, dedkovi Jozefovi, babke Alžbete a dedkovi Viliamovi v nebi.

PROLÓG

Dlho som sa rozhodovala, či tam mám ísť. Telefonovala som s Oľgou. Ach, koľko sme sa nevideli? Je to večnosť, teraz žije v Sydney, ale hoci tvrdila, že je šťastná, myslím, že mi klamala. Nevedela som, s kým sa pozhovárať, tak som zavolala jej. Vždy mi pripadala empatická a veľmi inteligentná. Poradila mi, aby som vyhľadala pomoc. Hneď som ju neposlúchla. Moja dilema trvala štyri týždne. Mesiac, počas ktorého ma trápili nočné mory. Teraz sa nachádzam tu. Už siedmykrát. Hm, mala by som sa asi cítiť lepšie, ale necítim. Neustále ma sprevádzajú nočné mory. A on mi nedá spávať. Mám pocit, že z toho zošaliem. Naposledy, keď sme sa na sedení rozprávali o samovražde, dlho som nad ňou premýšľala. Aký spôsob by bol najlepší? Otrava liekmi? Čo ak by sa to nepodarilo a museli by mi vypumpovať žalúdok? Brrr. Pustiť si žilou? Mohol by ma niekto včas nájsť a čo potom? Vyhlásili by ma za blázna. Hm, veď ním už dávno som. Záležalo by na tom? Skok z okna? Nie, na to by som sa neodvážila. Pri mojom šťastí by som prežila a ostala by zo mňa mrzáčkou. To by bolo ešte horšie ako jeho návštevy. Zatriasla som hlavou, opäť som nad ním premýšľala. Nie, nie, priložila som si dlane k ušiam a prosila, nech zmizne. Daj mi pokoj! Počula som sa.

„Slečna?“ ohlásil ma príjemný hlas. „Poďte.“

Vstala som z červeného kresla a vošla do miestnosti, ktorá sa mala stať mojím útočiskom pred všetkým zlým. „Sadnite si, prosím,“ vyzvalo ma moje záchranné koleso. „Ako sa dnes máte? Dáte si čaj?“

„Nie,“ žmolila som vreckovku, ako zakaždým. „Je mi zima.“ Osoba, ktorej som sa mala otvoriť, sa postavila, aby zo skrinky tmavého dreva vybrala hrejivú deku. Položila mi ju na plecia a ja som sa do nej zababušila.

„Ďa-ďakujem.“

„Tak, ako sa máte?“

„Celkom dobre.“ Oči spod hrubých rámov okuliarov na mňa skepticky pozreli. Odhalili ma. „Nahovno.“ V miestnosti sa ozval smiech, taký, čo vám hovorí: Veď to vidím, koho chceš oklamať?

„Stále máte nočné mory?“

„Myslíte, či ma navštevuje strýko?“

„Áno, presne to.“

„Hej, nedá mi pokoj. Asi sa z toho zbláznim. A navyše je tu Denis, veľmi ho ľúbim. Mala by som mu všetko povedať, ale nedokážem to urobiť. Hanbím sa za seba. Občas premýšľam, že sa pôjdem udať, možno by s tým strýko prestal. Ale nie som si istá. Čo si myslíte vy?“ s nádejou som čakala, že mi poradí. Namiesto toho sa mu z úst vydral hlboký ston.

„Myslím, že to by vaše ťažkosti nevyriešilo. Vy máte problém tu,“ prostredníkom si poklepal po spánku. „Musíme sa zamerať na to.“ Prikývla som. „Premýšľali ste o našom poslednom rozhovore?“

„Trochu,“ zahniezdila som sa. „Sama neviem, možno to by bolo riešenie, nie?“ Vtom sa na stole rozvibroval mobil a začal svižne tancovať. Chvíľu na to aj spievať. Sledovala som, ako po ňom siahli dlhé prsty a priložili si ho k perám.

„Áno. To som ja, počúvam,“ potom hlas stíchol. „Samozrejme, môžem. Dovidenia.“ Úsmev. Nepatril mne, ale záhadnej bytosti na konci druhej linky.

„Hnevali by ste sa, keby sme sedenie odložili na zajtra? Mám niečo naozaj neodkladné.“

„Sa-samozrejme. Ja mám kopec času,“ hodila som rukou a bezradne sa rozosmiala, pretože som si nebola istá, či sa nejaké zajtra bude konať.

KAPITOLA 1

OLÍVIA
o dva roky neskôr

Vonku sa neuveriteľne oteplilo. Ortuť teplomera sa únavne šplhala k tridsať osmičke. Tieto horúčavy boli neznesiteľné, a preto sme si pekelné hodiny chceli s mojím priateľom Lukášom spríjemniť niekde pri bazéne. Moje zamestnanie mi dovoľovalo určovať si pracovný čas podľa toho, ako chcem ja. A Lukáš vlastnil niekoľko reštaurácii, ktoré síce mal pod kontrolou, ale tiež si mohol užívať dni voľna podľa vlastného uváženia. Opatrne som chytila svoju Nokiu. Z displeja na mňa blikala fotka najlepšej kamarátky Jenny. V skutočnosti sa volala Jana, ale keď chodila na základnú školu, v triede mala štyri spolužiačky s rovnakým menom, preto si vymyslela prezývku, vraj podľa nejakej hrdinky z jej obľúbenej knihy.

„Čáááu, moja,“ pretiahla veselo. Jenny mala dvojča, no práve ona bola to bláznivé vajce. Preto sme si tak rozumeli.

„Ahoj, Jenn. Čo naháňaš?“

„Predsa teba,“ zašvitorila. „Chcem ťa s Lukášom pozvať na žúr storočia.“

„Fíha, to znie priam svetovo.“

„Tak nebudeme preháňať, ale ako vieš, s Dany oslavujeme narodky, a chceme to poriadne roztočiť.“ Ak sa mám priznať, úplne som na to zabudla. Jediný, kto to naozaj môže roztočiť, je práve Jenny. Jej sestra Danica dostala do vienka tichú povahu. Občas s ňou bola nuda. Dokonca som mala pocit, že ma príliš nemá v láske. Ako som spomínala, s Jenn si veľmi rozumieme a Danica na sestre dosť lipne. Bez nej hádam nedokáže ísť ani na záchod.

„Super, tam nesmiem chýbať. Kedy sa tá paráda koná?“

„Už tento víkend, drahá.“

„Veď to je pozajtra!“ vykríkla som.

„Dobrý postreh. Ideme na chatu na Prednú horu. Hovorí ti to niečo?“

„Uf, nie je to na konci sveta?“ Vedela som, kde ju na mape hľadať. Znamenalo to, že budem musieť vydržať v aute na zadku minimálne tri hodiny. Čo už. Pre kamarátku všetko. „Môžeš s nami rátať,“ prisľúbila som sa.

Hneď ako sme sa vrátili z kúpaliska, pustila som sa do balenia, aby som na nič nezabudla. Mala som taký zvyk, že som sa pred každou dovolenkou začala chystať týždeň vopred. Teraz som na to mala iba dva dni, tak som nezaháľala. Jenny objednala pobyt na štyri dni. Chcela z toho urobiť krátku dovolenku. Súhlasili sme, veď prečo nie. Ešte sme toto leto nikde neboli. Začínala som sa tešiť. Vtedy som ešte netušila, že to bude pekelný výlet v pravom zmysle slova.

Na druhý deň som išla do obchodu, aby som na cestu kúpila pečivo, niečo sladké a darčeky dvojičkám. Obe mali rady vonné sviečky, tak som zvolila práve tie. Jenny som vzala fialovú a Danici modrú, k tomu som pre každú pridala Merci dezert. Brázdila som uličkami obchodu a mysľou som bola s partiou pri fľaši vína. Nevedela som sa dočkať.

„Olívia?“ ktosi na mňa prehovoril. „Olívia, si to ty? Och, bože!“ zvolala pekná štíhla blondínka. Nechápavo som na ňu hľadela a snažila sa rozpoznať, o koho ide. No čím viac sa približovala, tým silnejší bol zmätok v mojej hlave. Musela som ju poznať, ak ona poznala mňa. A určite si ma nepomýlila, pretože moje meno nie je zvyčajné. V minulosti som si kvôli nemu vytrpela svoj prídel, hoci neviem, či si na mne niektoré decká len neliečili svoje komplexy. Nenávidela som ho, považovala som ho za hrozbu číslo jeden. Ale teraz som zaň bola mojej mame vďačná. V dnešnom svete sa práve jedinečnosť cení, a pri všetkej skromnosti, moje meno mi ako jedinečné pripadá.

Žena sa predo mňa postavila a vycerila oslnivo biele zuby. Jej krása bola naozaj zjavná. Priliehavé šaty zvýrazňovali pekne tvarované krivky.

„Nepamätáš sa na mňa, však?“ vyvalila na mňa oči zdobené umelými mihalnicami. Úsmev jej neschádzal z tváre.

„No...“ koktala som. „Ani veľmi nie.“

„To som ja, Blanka Hincová,“ napovedala a mne vtedy zaplo. Nemohla som uveriť, že pred sebou vidím tučnú spolužiačku zo strednej školy s dioptriami a veľmi zanedbanými zubami. Kriste! To sa mi snáď sníva! „Ale, prosím ťa,“ diskrétne sa ku mne naklonila, „hovor mi Blen. Už žiadna Blanka, ako iste chápeš.“ Chápala som až príliš dobre a z toho pocitu mi prišlo nevoľno. Túžila som sa dostať z obchodu a z jej blízkosti čo najrýchlejšie. Už som ju nechcela nikdy v živote vidieť. Blanka Hincová patrila do mojej minulosti a na určité momenty v nej som nerada spomínala.

„Uf, Blen,“ zopakovala som jej nové meno, „veľmi rada som ťa videla. Vyzeráš naozaj výborne, len, žiaľ, práve sa veľmi ponáhľam. Rada si s tebou pokecám inokedy.“

Blanka vzrušene prikývla. Zamávala som a pratala sa preč.

„Stále máš tie krásne vlasy, ktoré som ti vždy závidela,“ zakričala na mňa. Otočila som sa a z povinnosti sa usmiala. Jej kompliment mi vôbec nepadol dobre. Vlasy... vlasy patrili pod hrozbu číslo dva. V detstve niektoré decká moje ohnivo červené vlasy dráždili a dávali mi to patrične najavo. Och, ako som sa na seba nemohla dívať do zrkadla. Pripadala som si taká škaredá a mrkvová farba mojej koruny hanby mi k pocitu ohavnosti iba pridávala. Najmenej miliónkrát som túžila po vlasoch, aké má teraz Blanka. Ale dnes je všetko inak. Už by som sa ich nikdy nechcela zbaviť. Mojej tvári by iné ani nepristali. Toto som ja. Ryšavá Olívia, a ako hovorí Lukáš, tými najzelenšími očami na svete. Keď sme sa prvýkrát stretli, povedal mi, že jeho mama mala nádherný prsteň s jasne zeleným očkom, ktoré každému priťahovalo zrak. Vraj nič krajšie dovtedy nevidel, až do momentu, keď zbadal mňa.

„Farba toho šperku bola vskutku okázalá, určite by sa ti páčila. Ale farba tvojich dúhoviek je tisíc ráz jasnejšia a krajšia. Jakživ som také čosi nevidel. Musíš to počúvať asi nonstop, však?“ spýtal sa vtedy. To som ešte netušila, že to bude ten človek, ktorý zaplní prázdne miesto v mojom srdci a zacelí nalomené sebavedomie.

Lukáša som spoznala pred mnohými rokmi. Prvýkrát sme sa stretli, keď som nastúpila na gymnázium. Lukáš bol vtedy tretiak a patril k najkrajším chlapcom na škole. Svoj záujem začal hneď dávať najavo. No moja zlomená duša si to vysvetľovala po svojom. Myslela som, že je ako tí všetci z minulosti. Preto som sa mu vyhýbala, hoci som doňho bola platonicky zaľúbená. Keď som konečne nadobudla istotu a pochopila jeho zámer, bolo už neskoro. Lukáš začal chodiť s akýmsi dievčaťom. A ja som sa opäť stiahla. Po maturite odišiel študovať do Brna. Niekoľko rokov som o ňom nepočula. Veľakrát som naňho myslela a vlastne... nikdy som naňho nezabudla. A keď sa raz sčista-jasna zjavil v diskotékovom klube, kde sme s Jenny oslavovali moje promócie, bola som odhodlaná získať si ho. Samozrejme, že som sa bála sklamania. Mohol mať priateľku alebo si ma už nemusel pamätať. A ešte tu bola jedna možnosť, ktorú som sa snažila zatlačiť hlboko do svojej mysle. Jeho vtedajší záujem bol možno iba jeden veľký vtip a on si tak hladil svoje ego. No o pár minút ma presvedčil, že sú to len moje bludy.

„Olívia?“ prihovoril sa mi, keď som si schválne sadla k baru, pretože tam bol aj on. Práve objednával dva drinky a moje nádeje sa pri pohľade na poháre s modrastou tekutinou začali strácať. Neskôr mi prezradil, že jeden je pre kamaráta. „Si to naozaj ty? Kriste. Koľko to je?“ vyjavene na mňa hľadel.

„No už nejaký ten piatok,“ zažartovala som, ale on sa nezasmial. Namiesto toho na mňa neveriacky pozeral.

„Páni, si taká...“ chytil si záhlavie, aby si postrapatil tmavé vlasy. „Dopekla, si ešte krajšia ako vtedy.“ Začervenala som sa. Takúto reakciu som naozaj nečakala. „Môžem ťa na niečo pozvať? Alebo tu nie si sama?“

„Veru, sama nie,“ usmiala som sa. Na tvári sa mu zjavilo sklamanie. „Mám tu kamošku. Tamto je,“ ukázala som na Jenny, ktorá sedela za stolom a veselo mi mávala.

„Aha,“ odľahlo mu. „Čo si dáš?“

Hm, teba... prebleslo mi mysľou. „Môže byť červené víno.“

V tento deň sa začalo moje šťastné obdobie. Ale všetko má svoj koniec – aj zdanlivé rozprávky.

KAPITOLA 2

OLÍVIA

Konečne sobota. Večer som zostala u Lukáša. Dohodli sme sa, že ráno vyrazíme od neho. Lukáš na mňa neustále naliehal, aby som sa k nemu nasťahovala.

„Zlato, nie je hlúposť byť stále od seba, keď mám veľký dom, v ktorom som sám a nemám v ňom s kým zdieľať pekné chvíle?“ mraučal mi v noci do ucha, keď sme ležali v posteli.

„Veď sme neustále spolu,“ protestovala som.

„Ale ja chcem byť s tebou ešte viac,“ hlavu skryl pod paplón a zaumienil si, že ma presvedčí inak ako slovami...

„V prírode si to nechám rozležať v hlave a po výlete všetko doriešime. Sľubujem.“

Ráno som behala po celom dome a stresovala, či som všetko pobalila. V duchu som si vymenovávala všetky nevyhnutnosti: zubná kefka, oblečenie (pre každý prípad aj teplejšie, hoci hlásili horúčavy), lieky proti bolesti, kozmetiku a... Nikde som nemohla nájsť liek na astmu. Táto choroba ma sužovala už niekoľko dlhých rokov. Veľa ľudí ju vníma ako strašný hendikep, ale dá sa s ňou plnohodnotne žiť. Len treba mať po ruke zázračný sprej. Záchvaty som mala zriedkakedy, hlavne pri veľkom strese. Vždy ho nosím so sebou. Nerozumela som, ako som si ho mohla zabudnúť vziať.

„Zlato,“ prihovoril sa mi Lukáš, keď vstúpil do spálne. Popri tom si uterákom sušil svoje krátke vlasy. „Hľadáš niečo?“

„Ani nie, pretože to tu nemám.“

„Čo také?“ podišiel ku mne v osuške okolo pásu. Naklonil sa, aby ma nežne pobozkal.

„Inhalátor. Zabudla som ho doma. Bez neho nemôžem ísť.

„To je samozrejmé, že nie.“ Brnkol mi po nose a podišiel ku skrini, odkiaľ si začal vyberať oblečenie. „Skočím k tebe, ty zatiaľ počkáš na Eda, okej?“ Navliekol si krátke džínsové nohavice.

„Dobre,“ poslala som mu vzdušný bozk, ktorý mi opätoval, a zmizol za bielymi dverami. Kým sa nevrátil, prekontrolovala som opäť všetky veci. Popritom som si vybavila telefonáty ohľadne rukopisu, ktorý som písala. Volal mi môj šéf Boris.

„Ahoj, princezná.“ (Občas ma tak pekne oslovoval.) S Borisom sme dobrí priatelia dlhé roky. Ak by som nemala Lukáša a on by mi nešéfoval, som si istá, že čaro, ktoré z neho vyžarovalo, by ma úplne opantalo. Z Borisa sa pred pár rokmi stal vdovec. Jeho manželka ochorela. Neviem presne, čo jej bolo, nikdy sme sa o tom hlbšie nerozprávali. Veľmi ho to vzalo. Pamätám si, ako mi ho vtedy bolo ľúto. Keď sa zo svojej straty ako-tak spamätal, stretol Ingrid. Veľmi peknú dlhonohú psychologičku, ktorá sa mu občas montovala do práce. Aspoň on to s úsmevom hovorieval. Nepoznali sme sa dôverne, ale mala som to šťastie stretnúť ju, keď prišla v jedno poobedie za Borisom. Práve sme riešili novú obálku.

„Čo by si povedala na túto?“ ukázal prstom na monitor počítača. Videla som kovanú bránu a pred ňou ženu v klobúku, pre ktorý jej nebolo vidieť do tváre. Obloha na obrázku pôsobila pochmúrne, akoby sa ňou mali každú chvíľu prehnať hromy a blesky.

„Hm,“ zahryzla som si do ukazováku (často som to robila, keď som premýšľala).

„Liv,“ pozrel na mňa. Čelá sa nám takmer dotýkali. „Už som ti povedal, aby si to pri mne nerobila, inak za seba neručím.“ Občas so mnou flirtoval. Nebolo v tom nič vážne, ja som milovala Lukáša a on svoju Ingrid – len kamarátske doberanie.

„A ja som ti povedala, aby si ma toľko nekarhal, pretože je to dosť sexy,“ zachichotala som sa.

„Láska!“ kričal ktosi odo dverí.

„Ty potvora,“ pohrozil mi prstom a už sa staval zo stoličky, aby mohol privítať svoju priateľku. „Ahoj, drahá,“ otvoril ruky, aby mu vpadla do náručia. Keď vstúpila, prišla s ňou do miestnosti elegancia a silná vôňa parfumu. Ona mu ledabolo nastavila obe líca, aby ich pobozkal. Prišlo mi to ako zo starodávneho filmu.

„Aké bolo sedenie?“ spýtal sa jej.

„Ále,“ mávla rukou, „poznáš to, samé starosti, sťažnosti. Ale od toho som tu, nie?“ zachichotala sa a pozrela mojím smerom. Boris sa vtedy spamätal a predstavil nás. Podala mi ruku a zoširoka sa na mňa usmiala. Nevedela som s určitosťou povedať, čo mi na nej prekáža, či prílišná dokonalosť, alebo ten postoj, ktorý zaujala.

„Ahoj, Boris,“ odpovedala som mu do telefónu.

„Iba ti chcem povedať, že s Ingridkou odchádzame zajtra na dovolenku. Dva týždne tu nebudem. Ak by bolo niečo súrne, volaj mi na mobil, okej?“

„To je prekvapenie, nespomínal si. A kamže idete?“

„Sám som to netušil, Inka objednala letenky. Last minute. Odlietame na Bali. Neuveríš, ale ani sa mi nechce,“ vzdychol si.

„Ja viem, nedá sa tam lyžovať,“ podpichla som ho. Boris je vášnivý lyžiar. Skôr ako more uprednostňuje hory.

„Ty mi rozumieš najviac.“

Opäť sme flirtovali.

„Užite si to.“

„Aj ty, princezná.“

Keď som ukončila hovor, vo dverách som uvidela Lukáša. V ruke držal môj sprej. Podal mi ho, aby som si ho odložila k batožine.

„S kým si volala?“ vyzvedal a ja som premýšľala, či nás počul. Tváril sa tak zvláštne. V mysli som si premietala môj rozhovor so šéfom a usúdila, že nič nevhodné nepadlo. Ale mohol ma vidieť, ako sa vyškieram od ucha k uchu. Vlastne ako vždy, keď s Borisom komunikujem. Borisa mám veľmi rada, považujem ho za jedného z najlepších priateľov, je pre mňa niečo ako rodina. Vydal mi môj prvý román. Dal mi šancu a veril mi v čase, keď som o Lukášovi iba snívala. Veľakrát mi pomohol a stál pri mne. Vždy sa mi ako muž páčil, ale mali sme profesionálny vzťah a v čase, keď som nikoho nemala, bol ženatý. A ja som bola šestnásťročné plaché dievča, ktoré sa s mamou prisťahovalo z Čiech. Sotva by si so mnou pri osemročnom vekovom rozdiele niečo začal.

Pred domom zastavilo čierne Subaru a Lukáš zmenil tému: „Zlato, Edo je tu,“ tleskol rukami a potom si o seba pošúchal dlane . „Hor sa na výlet.“ Obaja sme vyšli na dvor, aby sme ho privítali. Z auta vystúpil náš veselý a vždy vtipný Edo. Jeho modré oči sa neustále usmievali. Mal láskavú tvár, ktorú lemovali plavé a večne strapaté vlasy. Svoju divokú povahu krotil na futbalovom ihrisku, čo sa mu odzrkadľovalo aj na postave. Rovnako aj môj Lukáš bol vášnivý športovec a za kamarátom vôbec nezaostával.

Edo dvihol ruku na pozdrav a obišiel auto, aby mohol otvoriť dvere spolujazdca. Vedeli sme, že má novú známosť, no nikto ju ešte nevidel. Všetkých nás zožierala zvedavosť. Chceli sme poznať dievča, ktoré si získalo jeho dobré srdce. Z auta vystúpila žena v slamenom klobúku, z ktorého jej vytŕčali blonďavé vlasy. Hm, fyzicky sa k sebe budú s najväčšou pravdepodobnosťou hodiť, prebleslo mi mysľou. Bola k nám neustále otočená chrbtom, tak som mala možnosť zatiaľ zhodnotiť iba jej pozadie. Štíhla, vysoká asi ako ja (meter šesťdesiatpäť), odetá v krátkej džínsovej sukni a v tielku.

Keď sa tá príťažlivá postava otočila, takmer mi spadla sánka. Akosi som nechcela veriť tomu, čo vidím. Tá osoba ma bude prenasledovať asi do konca života. Blanka Hincová, kriste! To nemôže byť pravda. Tento deň sa začínal naozaj perfektne. Ak som nechcela kaziť atmosféru, nezostávalo mi nič iné, len si nasadiť masku a nestiahnuť ju najbližšie štyri dni.

„Olívia, to snáď nie je pravda!“ skríkla. Presne toto som si sama pre seba hovorila pred chvíľou ja. „Si to ty?“ Blanka na mňa vypúlila svoje okále lemované tou umelinou a cupitala ku mne v ihličkách. Do hôr a vysoké podpätky? Berie si nenápadnú zbraň, ak by ju napadol medveď? Pokrútila som hlavou a začínala pochybovať o jej zdravom rozume.

„To je náhoda, čo?“ vypadlo zo mňa sucho, no úsmev na perách som si stále držala.

„Skôr osud.“ Vrhla sa mi okolo krku. Takmer ma zadusila a mne prišlo toto divadielko naozaj smiešne. Keď konečne skrotla, pozvala som ich dnu. Edo mal lepšiu náladu ako zvyčajne. Zrejme ho potešilo, že z nás budú najlepšie kamarátky. Blanka sa tak aj naozaj tvárila. Cestou do domu mu stihla povedať, že sa poznáme a vraj sme si kedysi úžasne rozumeli.

„Ahoj, Lukáš,“ pozdravila ho vzrušene a mne chvíľu nedochádzalo, odkiaľ ho pozná, pretože som ešte stále bola ohúrená, ako povedala ona, osudom. Lukáš na ňu spýtavo pozrel. Potom venoval jeden dlhý pohľad mne, ktorý hovoril niečo ako: kto je toto bláznivé dievča? Totiž, všade jej bolo plno. Stala sa úplne iným človekom. Už ani nekoktala, to som si všimla už v obchode.

„Luky,“ chytila som ho za plece, „toto je Blanka Hi...“

„Blen,“ opravila ma Hincová.

„Blanka Hincová,“ pokračovala som, „ale pre prítomnosť aj budúcnosť už Blen. Moja spolužiačka zo strednej. Pamätáš si ju?“ Zdalo sa, že vôbec nevie, o kom je reč. Jednak teraz vyzerala úplne inak ako v školských časoch, a jednak sa Lukáš nezaujímal o nižšie ročníky. Vždy mi vravieval, že ho kuriatka nezaujímali, iba jedno jediné. „Ty,“ brnkol mi zakaždým po nose.

„Potom ti to vysvetlím,“ šepla som mu do ucha. Lukáš oboch viedol do kuchyne. Ja som uvarila štyri kávy. Najradšej by som sa niekam prepadla, ale už nebolo úniku. Musela som to pretrpieť. Dúfala som, že si na jej prítomnosť zvyknem, prípadne ju budem úplne ignorovať, ale obávala som sa, že mi to nedovolí. Celú dobu, čo sme sedeli za stolom, neustále brblala. Ústa sa jej nezatvorili. Kedysi tichá Blanka a teraz akási urečnená Blen. Je vôbec možná takáto premena?

O polhodinu mi zazvonil telefón. Z displeja na mňa vykukla Jennina fotka.

„Drahá, môžeme vyraziť?“ spýtala sa vzrušene.

„Jasné, čakáme len na tvoje pokyny,“ zasmiala som sa. Zrak mi padol na Lukáša, ktorý ma sledoval. Vzápätí som si všimla, že Blen naňho čumí. To ma rozhnevalo. Nemusela by to robiť tak okato, keď už sa naňho tak veľmi potrebuje dívať. Koza!

„O desať minút na benzínke.“

„Rozkaz, šéfe.“

„Môžeme štartovať,“ oznámila som, keď som s Jenny ukončila hovor. Edo sa okamžite postavil, aby Blen potiahol stoličku. Robil zo seba dokonalého džentlmena. Vôbec mi to k nemu nesedelo. Edo je milý, ale na zdvorilosti nikdy nebol. S Lukášom sme na seba udivene pozreli a mysleli na to isté. Na čo sa tu Edo hrá?

O malú chvíľu sme sa všetci stretli na dohodnutom mieste. Zo strieborného auta vystúpila Jenny a za ňou jej dvojča Danica. Bol na nich zaujímavý pohľad. Hoci boli jednovaječné, rozpoznali by ste ich okamžite. Danica rada jedla všetko, čo nezjedlo ju, a bolo to na nej poznať. Jenny sa stravovala zdravo a každé ráno chodievala behať. Mnohokrát som sa Danici čudovala, prečo so sebou niečo neurobí. Neboli odlišné len navonok, rozdielne mali aj povahy – Jenn bláznivá a večne usmiata a Danica takmer vždy namosúrená a vážna. Niekedy mi Roba bolo ľúto, ale Lukáš ma vždy zahriakol a povedal: „Nikto mu nedrží devinu pri hlave, aby s ňou zostával.“ Mal pravdu.

„Ahoj, moja,“ vrhla sa mi okolo krku Jenn. V pätách mala Vila – nového nápadníka. Tvrdila, že sú len kamaráti, ale veľmi som tomu nechcela veriť. No na druhej strane by mi určite neklamala. Ak ich vzťah aj bol čisto kamarátsky, neznamenalo to, že sa z toho nemôže vyvinúť niečo hlbšie. Vila sme poznali pár týždňov. Objavil sa v našej partii sčista-jasna, Jenny ho k nám priviedla. Nikomu neprekážalo, že je tichý, skôr sme ho často prehliadali.

Danica zostala postávať pri aute a iba apaticky zakývala. Robo sa k nám rozbehol.

„Ahojte,“ Lukášovi potriasol rukou a na mňa žmurkol. Edo nám predstavil svoju novú lásku, na ktorej išli chlapci oči nechať.

„Tak čo, ideme na to?“ spýtal sa Lukáš.

„Jasnéé,“ pretiahla Jenn, „vraj to tam vyzerá prudko luxusne!“

„Tak to znie sľubne. Neviem sa dočkať,“ zahlásila som. Nasadli sme do auta a vybrali sa v ústrety dobrodružstvu – okrem oslavy dvojčiat nás čakali aj túry a skúmanie okolia.

Celou cestou sme mali zadnú kulisu – mľaskanie Eda a Blen. Začínala som ľutovať, že s nimi sedíme v jednom aute. Hoci bolo priestrannejšie a bezpečnejšie, tieto výhody by som oželela, ak by som nemusela počúvať zvuk vzájomného skúmania ich ústnych dutín.

„Vydrž, zlato, už len necelá hodina,“ upokojoval ma Lukáš, keď zbadal, že mi dochádza trpezlivosť. Na druhej strane som bola rada, že sa s Blen nemusím rozprávať, pretože by určite mala hlavné slovo.

Vilo, ktorý šoféroval pred nami, hodil smerovku doprava. Lukáš ho nasledoval. Poznal cestu, pretože, ako sme sa dozvedeli od Jenny, Viliam mal niekde v tejto oblasti starých rodičov.

Vošli sme na lesnú cestičku.

„Nedávno pršalo,“ povedal Lukáš. Vzduch po daždi je úžasný. Nikdy som sa ho nemohla nabažiť. Rovnako aj teraz. Vystrčila som hlavu z okienka a dýchala vôňu lesa. Edo s Blen zvedavo vykúkali tiež. Zrejme ich už prestalo baviť to divadlo.