Zuzana Mojžišová

Modus vivendi

© Zuzana Mojžišová, 2019

Design & Layout © Mária Rojko, 2019

Slovak edition © Artforum, 2019

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Sám svobody kdo hoden, svobodu zná vážiti každou, ten, kdo do pout jímá otroky, sám je otrok.

(Ján Kollár, Slávy dcéra, Predspev)

Ale but olendar, so sas ešebne, ena posledne a o posledne ena ešebne

(Ale mnohí prví budú poslednými a poslední prvými; Evanjelium podľa Matúša, 19. kapitola, 30. verš)

Knihovníčka z doby predminulej

Kým Johana otvorí oči ulepené spánkom, natočí sa v posteli tak, aby prvé, čo zazrie, bola obloha. Už baj očko osemdesiat rokov to robí. Je dobré na úvod dňa vpustiť si do duše niečo pekné. A obloha je vždy pekná. Aj keď je škaredá. Aj keď sa na nej oblaky zlovestne sťahujú. Práve teraz je zimne šedomodrá, mráčiky na nej modrosivé, niektoré ešte od východu slnka doružova zapýrené. Kamsi sa ponáhľajú. Možno do teplých krajín.

Ako-tak oddýchnuté telo sa zapína. Vidí nebo. Počuje z vedľajšej izby Alenkino dunivé chrápanie. Z kuchyne štrnganie porcelánu – Hilda varí kávu. Keď Johana vstúpi, Hilda si zohrieva starecké prsty na teplej šálke, hľadí do záhrady. Voľakedy bolo v okolí búdok a kŕmidielok rušno. Drozdy, červienky, vrabce, pinky, brhlíky, zelienky, stehlíky, dve či štyri hrdličky, ďatle a, samozrejme, sýkorky. Tých bývalo najviac. Prilietavali od lesa alebo zo susedných záhrad, poskakovali, poletovali, frnk-brnk, krútili hlávkami, samé rýchle pohyby, človeku ťažko čitateľná choreografia; keď prituhlo, pierka sa im našuchorili, konáre bez lístia vtedy nielen v čase vianočnom zdobili živé rôznofarebné guľky. Jednu zimu prežili v prítomnosti veveričky. Plochú plechovú strechu domu dokázala rozozvučať, akoby sa tadiaľ preháňalo stádo volov. Škriabala sa po múre, spajdrmenka. Človek otvoril okno na prvom poschodí, vykukol von a… ocitol sa na pár centimetrov tvárou v tvár vypúleným očkám uprostred ryšavého kožucha. Dnes si to všetko môže Hilda iba v pamäti privolávať. Záhrada je pustá. Vtáky odleteli nevedno kam. Snáď iba odleteli. Snáď nedopadli zle. Bez života na zem. Kŕmidielka Alenka naplnila začiatkom zimy, na také veci nezabúda, ubehli týždne a z Hildinho stanovišťa pri okne sa zdalo, že nezmizla jediná omrvinka, jediné slnečnicové semienko. Iba ak by ho vietor odfúkol.

„Dobré ráno.“

„Ahoj.“

Johana pozrie na hodiny zavesené na stene. O chvíľu sa dom roztrasie, v nebezpečnej blízkosti prefrčí popri ňom girlandami farebných svetiel rozžiarený vlak, dlhý, aj dvadsať vagónov máva, aj viac, vždy o ôsmej.¹ Rúti sa a rolety na všetkých oknách má stiahnuté. Tajomný je. O ôsmej večer prehrmoce opačným smerom. Deň čo deň. V grafikone by ste ho márne hľadali. Vlastne aj grafikon by ste asi márne hľadali. Bohvie, či stanica vôbec ešte stojí.

Vchádza Alenka.

„Nalejem vám kávu?“ pýta sa Hilda.

Alenka s Johanou prikývnu.

„Káva, káva… kávu kravička kávová dáva,“ spieva Hilda veselo jednoduchú melódiu, „káva, káva… kávu kravička kávová dáva, héééj.“

„Vyspali ste sa?“ sonduje uchrápaná Alenka ako každé ráno.

Prikývnu. Alenka si uľahčene vydýchne. Ako každé ráno. Raz pradávno jeden životom ošľahaný starý pán na otázku, či má nejaké životné heslo, odpovedal, že jedno má. „Teším sa, keď prší, lebo ak by som sa netešil, aj tak by pršalo.“ Vždy hovoria, že sa dobre vyspali. Veď načo by hovorili opak?

Pijú kávu.

Dopijú kávu.

Hygiena.

„Panenanebi, musíme tu stále mať tie vložky?!“ kričí z kúpeľne Alenka, v bucľatých prstoch nahnevane zviera tmavomodrý balíček alwaysiek na noc. „Zaberajú miesto.“

„Neveríš na zázraky?“ opýta sa Johana veselo.

„Ale fuj!“ uľaví si Alenka a strčí balíček späť do skrinky.

„A čo tam toľko robíš? Upratuješ?“ zaškerí sa Johana na Hildu, ktorá zohrieva vodu v rýchlovarnej kanvici. „Alebo si naháňaš cecky do podprsenky, miláčik?“ zachichoce sa.

Alenka už vyšla z kúpeľne, vrhne na Johanu veľavravný pohľad a namiesto odpovede sa opýta:

„Máme ešte kávu?“

„Máme,“ pritaká Hilda.

„Ešteže tak.“

Pijú druhú kávu.

Potom sa pustia do práce. Majú zošity, notesy, zápisníky, písanky. Keď ich naskladajú na seba, vznikne papierový komín. Do niektorých zapisujú rozprávania o živote dávnejšom, v druhom sú poznámky súvisiace so skurvením sveta, nejaké výpisky z knižiek, potom karisblok o Bohu – ten je fakt hustý. Ešte Johanin osobný denník, doň sa Alenka s Hildou pozerať nemôžu. Potom napríklad Alenkin osobný denník, v ňom si Hilda s Johanou listovať môžu. Hilda osobný denník nemá. Hilda má hudbu. Podstavu komína tvoria vyše storočné Školní desky po Johaninom prastarom otcovi. Šnúročka sa rozviaže, dosky otvoria, v nich je tenký zošit, atramentovo modrý, na bielom štítku ozdobenom červeno-čiernym ornamentom je ceruzkou už sotva rozpoznateľne napísané: „Poznámky o životě vůbec.“ Vnútri sú samé čisté strany. Nikto si doposiaľ netrúfol porušiť panenstvo tých zažltnutých listov. Ale nikomu ani doposiaľ neskrsli v hlave vôbec nijaké poznámky o živote.

Sedia, spomínajú, dohadujú sa, zapisujú…

Rekapitulujú, aby nemuseli kapitulovať.

„Príbeh Alenkinho života v skratke,“ napísala raz Hilda, „vyzerá takto: Starí rodičia boli bohatí, zdraví a šťastní. Potom prišla vojna. Potom budovanie vraj lepších zajtrajškov. Alenkini rodičia už neboli bohatí. Alenka mala sestru. Tá mala manžela, toho zastrelili hraničiari, keď plával v noci cez rieku Moravu. Alenkina sestra spáchala samovraždu, nevedno, či preto, že jej tie svine zabili chudáka muža, alebo preto, že ju ten sviniar chcel opustiť a nechať v nepriateľskom svete samu aj s dvoma deťmi. O chlapčeka a dievčatko sa od bábätkovského veku starala Alenka. Ako vlastných ich vychovala. Vyrástli do krásy a zachovali sa k nej ako k nevlastnej. Nikdy by si nepomyslela, že sú takí fikaní, vždy jej mentálne pripadali ťažkopádni. Možno im niekto poradil. V každom prípade, Alenka prišla o strechu nad hlavou aj úspory. Alenka v mladosti túžila stať sa vedkyňou sliepňajúcou celé hodiny cez okulár mikroskopu na niečo bohovsky zaujímavé. No ale stala sa z nej ilustrátorka kníh, lebo mama mala konexie na polygrafickej škole. Obľúbená farba: modrá. Záľuby: varenie a hurónsky smiech.“

Keď sa Alenka nemala kam podieť, Johana ju zavolala k sebe, veď jej samej bolo otupno vo veľkom dome. Pár mesiacov nato zomrel Hildin manžel. Johana s Alenkou ju vzali k sebe. Z obývačky jej spravili izbu. Teraz má každá svoju. Popravde, stihli sa dať dokopy na poslednú chvíľu. Po skurvení sveta by sa im to už pravdepodobne nepodarilo.

Johana pohodí do stredu oválneho kuchynského stola hromádku úradných lajstier a otvorí notes, kde sú rozprávania o živote dávnejšom.

„Nebodaj aj toto ideš prepisovať,“ ozve sa začudovane Alenka.

„Ide,“ povie Hilda.

„Ale ešte predtým to zasadím do kontextu,“ uškrnie sa Johana.

„Mocným sa zachcelo betónovať,“ píše Johana. „V tých časoch bežná vec. Zachcelo sa im to robiť konča našej záhrady. Rodina sa zomkla. Susedia sa pridali. Postavili sa na odpor. Sformulovali odvolanie. Druhá strana sa ohradila a odvolala sa proti odvolaniu. Na rade boli občania. Napísali…“

Johana zoberie z hromádky vrchné lajstro a hotuje sa ho jedna k jednej zarchivovať do zošita.

„Budem ti diktovať, chceš?“

Chce. Podá listinu priateľke.

„Samotné odvolanie,“ diktuje Hilda, „je sformulované nezrozumiteľne, ignoruje existenciu niektorých stromov, pri ktorých správny orgán evidentne potrebuje na povolenie výrubu súhlas vlastníkov parciel, kde sa predmetné dreviny nachádzajú, a je založené na irelevantných skutočnostiach (napríklad: či sa vlastníci o stromy dostatočne starajú). Navyše je žiadosť Železníc Slovenskej republiky (ŽSR) o zmenu rozhodnutia č. 730/227365/2016/DŽV/Rap z dňa 9. 5. 2016 založená na namietaní (dopĺňaní) ich vlastného dendrologického prieskumu, s ktorým nemajú ostatní účastníci konania nič spoločné. Považujeme preto túto žiadosť aj odvolanie sa proti rozhodnutiu o tejto žiadosti zo strany ŽSR za šikanovanie občanov zo strany štátnej spoločnosti…“

Tridsať rokov ubehlo od podania odvolania.

„Pamätáte sa, keď…“ preruší ich Alenka, ale nedokončí, len rukou mávne a uchlipne si z kávy.

Všetky tri sa zahľadia do prázdna.

Sedeli vtedy v prítmí obývačky. V televízore dávali film o láske. Smutno-krásny. Neskončil sa šťastne. Alenka hlasno vzlykala. Príbeh ju dojal presne ako sa na štrnásťročné dievča sluší a patrí. Otec rozsvietil svetlo. Alenka pocítila na sebe opovrhujúce pohľady troch párov očí – mama, tata, staršia sestra. Bolesť v jej srdci sa zdvojnásobila.²

„Pamätáte sa, keď…“ ozve sa Hilda, ale nedokončí, len rukou mávne a uchlipne si z kávy.

Všetky tri sa zahľadia do prázdna.

Pamätajú si?

Hilda si spomenie, ako stála nad manželovým čerstvým hrobom. Dcéra a syn stáli vedľa nej a horko plakali. A ona? Oči suché ako vyprahnutá negevská púšť. Hilda prosila o slzu. Slza neprichádzala.

„To je všetko, čo vieš?“ pýtala sa vtedy Hilda s hlavou vyvrátenou k oblohe.

„To je všetko, čo vieš,“ odpovedala obloha.

Hilda si utrie zaslzené oči. Najhoršie z tej straty už dávnejšie prebolelo. A potom ju tromfli onakvejšie vecičky.

„Pamätáte sa, keď…“ šepne Johana, ale nedokončí, len rukou mávne a uchlipne si z kávy.

Všetky tri sa zahľadia do prázdna.

Bol vtedy prvý deň prázdnin, na to si Johana spomína celkom presne. Plechový budík ukazoval pol ôsmej. Bratia ešte spali, rodičia tiež. Na stole pri okne sa povaľovali tri školské vysvedčenia. A tri lesklé fotografie. Prváčka Johana ešte v civile. Bratia už v pionierskych rovnošatách a s heslom: Navždy budem brániť svoju socialistickú vlasť.

Ach jaj!

Bolo treba vyčkať do deviatej. Rozhodla sa skrátiť si chvíľu vykladaním pasiansu. Poznala len Obrazovú galériu. Ale mama jej sľúbila, že ju naučí aj Dámu z Paríža. Pasians vedela mama od babky Jeleny. A ju to vraj tiež naučila nejaká babka.

Knižnicu otvárali o deviatej. Otázku už mala pripravenú. Načim ju napísať, kým ostatní drichmú. Zakradla sa do kuchyne s polovypísaným zošitom a večným perom. Oddrapla kúsok stránky a začala písať:

„Čo je to…“

Viac sa jej tam nezmestilo. Písmo mala ešte veľké, prvácke. A papierik bol malý. Tak odtrhla nový kúsok.

„Čo je to kurva?“

Johana to vedela, nemusela by sa pýtať. Bratia jej to už vysvetlili. Je to to, čo mávajú niektoré ženy medzi nohami.

„Aj ja?“ spýtala sa a hodila očkom pod gumičku na gaťkách.

„Ty nie, neboj,“ uisťoval Viktor.

„Si si nastopro istý?“ zapochyboval Valentín.

„Naprosto.“

Johana dlho premýšľala, čo sa Otta spýta. Kto bol Otto? Johanin princ zo susedného kráľovstva. Štvrták! Otto Kišš. Johana sa mohla zblázniť z tých zdvojených hlások. Srdce jej skákalo až do hrdla, keď si to meno koldokola opakovala. Tt, šš, tt, šš. Aj ona by chcela spárené literky. Johanna. Johhanna. Jjohhanna!

Otto Kišš jej včera v pieskovisku pred potravinami povedal, že vie všetko, že sa ho môže na hocičo spýtať. Mali tajnú poštu. Tajné lístočkové miesto. Len oni dvaja o ňom vedeli. Obvodná knižnica pri ozajstnej pošte. Prvá ulička. Tretia polička odvrchu. Približne v strede. Druhý diel príbehov o Belle – BeLLe – a Sebastiánovi. Kniha mala na prebale igelitový obal. Taký ako všetky knihy v knižnici. Vyrábala ich pani knihovníčka. Zaň sa dal strčiť lístoček s otázkou. Alebo s vymaľovaným srdiečkom… Johana tam niečo nechala a Otto to našiel. Otto tam niečo nechal a Johana to našla.

„Nič si si nevybrala?“ pýtavala sa pani knihovníčka.

„Nič. Ale ešte prídem.“

Trištvrte na deväť. Johana sedela na múriku oproti knižnici. V ruke výpožičný preukaz. Videla prichádzať pani knihovníčku. Veď onedlho sa malo otvárať.

Keby tam bol niekde kostol, odbil by celú. Ale nebol. Johana sa vkradla do knižnice. Pani knihovníčka stála v prvej uličke. V ich prvej uličke! Dokonca pri ich knihe! Jej ruka na okamih v pomykove zavisla vo vzduchu.

„Dobrý deň.“

„Ahoj,“ vydýchla rozpačito pani knihovníčka. „Normálne si ma vystrašila,“ priznala sa a sadla si za svoj pracovný pult. „Prišla si si vybrať knižky na prázdniny?“

„Hmm,“ zahmkala Johana.

Moták s pikantnou otázkou žmolila v dlani. Všimla si, že Bella a Sebastián vytŕčajú z inak veľmi úhľadného radu. (Pani knihovníčka bola pedantka.) Johana siahla po knihe. Vytiahla ju: Za igelitový obal zastrčila lístoček pre Otta. Keď knihu vracala späť do poličky, pochopila, že kniha trčala preto, lebo za ňou niečo je. Ďalšia kniha. Prebalená novinovým papierom. O kúsok ju postrčila, aby mohla Bellu presne zarovnať s ostatnými knihami. Aby netrčala. Neupozorňovala za seba. Oči neklala.

„Nič si si nevybrala?“ spýtala sa pani knihovníčka.

„Nič. Ale ešte prídem.“

Johana vyšla pred knižnicu. Ešte mala čas. Otto chodil neskôr. Rozhodla sa zájsť pomojkať Kazana. Včera decká hovorili, že sa vrátil. Kazan bol najznámejší pes v celej štvrti. Foxík. Zimu poctivo trávieval s paničkou. Inokedy sa túlal. Vedel zmiznúť na celé dni. Rekord mal dva týždne. A aby sa panička nehnevala, občas jej niečo doniesol. Nie hocičo. Klobásu. Slaninu. Údené. Prinajhoršom aspoň zemiak. Z pivníc v okolí. Šup cez pivničné okienko dnu. Lup. Šup cez pivničné okienko von. Panička za darček poďakovala. Potom ho umyla a spravila z neho obed. Pre seba a pre Kazana. Raz Johana videla, ako Kazana cez plot hladká a za ušami škrabká teta z ružového domca na Železnej studničke. Sťažovala sa psíkovi, že musí ísť do obchodu pre slaninu, lebo sa nejaký zlodej ulakomil na tú jej, čo mala zavesenú v záhradnej búdke. Nemá tvár si slastne užívala tetine šikovné prsty.

Pes bol na priedomí. Privítal Johanu kývaním chvosta. Tískal sa k jej hladkajúcej ruke. Sedeli spolu na chodníku a zabíjali čas.

„Už musím ísť,“ Johana vtisla Kazanovi bozk medzi dokmásané ušiská.

Vrátila sa na múrik oproti knižnici. V obraze pribudlo tmavé auto. Bránilo Johane vo výhľade na dvere knižnice.

Na scéne sa objavila teta Kramličková. Pod pazuchou niesla Pána Wolodiovského a rada by prebrala Milenca lady Chatterleyovej. Lenže… Lenže sa ukázalo, že knižnica je zatvorená. Presklené vráta do posledného miestečka zvnútra polepené stránkami z časopisov niekto zamkol. Teta Kramličková zaťukala na sklo. Nikto sa neozval. Ešte raz skúsila kľučku. Nič.

Knižnica bola zatvorená. Ale mala byť otvorená, veď plynuli otváracie hodiny. Bolo to čudné. Totiž: závesy boli odhrnuté. A pritom ich pani knihovníčka vždy zaťahovala, keď odchádzala. Vždy. Teda: pravdepodobne neodišla.

Pani Kramličková šomrúc opustila javisko.

Johana sa presunula na krátke zábradlie pred poštou. Nesedelo sa na ňom tak pohodlne ako na múriku. Ale aspoň jej vo výhľade nebránilo to auto. Hompáľala nohami a čakala.

Otto, úchvatný ako zvyčajne, dorazil v spoločnosti Laciho. Laciho každý poznal. Mal ryšavé, na ježka ostrihané vlasy, na spánkoch prešedivené. Hladkú, akoby detskú tvár. V pracovné dni roznášal Večerník. Kúpil ho v stánku za päťdesiat halierov a zväčša predal za korunu. V ich štvrti bol jednoducho Večerník roky-rokúce drahší než v iných mestských dištriktoch. Takmer každý dal Lacimu tú korunu. Niekto z dobrého srdca. Niekto preto, aby sa nestal terčom miestnych klebiet…

Laci býval v domčeku pri parku so svojou nie oveľa staršou krstnou. Ona sa o neho starala. Sám by to istotne nezvládol. Všeličo sa povrávalo o jeho minulosti. Všetky verzie mali jedno spoločné: Laci sa narodil ako zdravé dieťa. Až neskôr prišiel o rozum. Lebo ho mučili nacisti. Prípadne partizáni. Alebo ho otrávili v nemocnici ničivými tabletkami. Niekto naznačoval, že to bolo napadnutie medveďom v hustých lesoch. Ďalšia verzia, jej zástankyňou bola aj pani knihovníčka a ujo z trafiky, kde si Laci v pracovné dni kupoval Večerník, hovorila, že Laci videl, ako jeho otec zabil holými rukami Laciho mamu. Možnosť, ku ktorej sa prikláňali miestne deti – Laci je vlastne normálny, len sa pretvaruje, aby sa s nimi mohol hrať a dávať na ne pozor. Aj dospelí mali jednu verziu o pretvárke – Laci je vraj strašne bohatý a hrá sa na idiota, aby sa bohatstvo neprezradilo.³

Laci býval často tam, kde boli deti. Na pieskovisku pred potravinami, na školskom dvore pri futbale. Vždy ráno a popoludní, keď školáci v najhojnejšom počte prichádzali do školy alebo z nej odchádzali, stával na prechode cez najväčšiu križovatku v štvrti. A všetko to robil mlčky. Možno aj preto sa mu deti rady zverovali so svojimi tajomstvami. U Laciho boli otázky i odpovede v bezpečí. Jeden z mála ľudí, ktorí počuli Laciho hovoriť, bola pani knihovníčka. Sedával v kresielku pri poličke s časopismi. Pani knihovníčka mu spravila Karotelu do hrnčeka s pánbožkovými kravičkami. Laci si prezeral magazíny a sem-tam niečo utrúsil. Aj na konci výpožičných hodín Laci zašiel do knižnice. Vyhodiť smeti. Potom počkal, kým pani knihovníčka zamkne. A odprevadil ju na zastávku. Keď sa dvere autobusu zabuchli, Laci pani knihovníčke zakýval. A pobral sa ďalej. Nikedy aj do parku pohľadať skaly, ktoré ukladal okolo sirôtok, čo pani knihovníčka s láskou zasadila na fliačik zeme pred knižnicou.

Len zriedkavo sa prihodilo, že by Laci vyjavil svoje bláznovstvo. Vlastne iba vtedy, keď ho niečo nadmieru rozrušilo. Zhodou okolností aj deň predtým. Pri príležitosti konca školského roka bolo v osvetovej besede kino. Premietali film o ovčom levovi: Stádu ovečiek tam bocian v batôžkoch roznášal mláďatká. Jednej mame sa však neušla ani ovečka, ani baránok, ale levík. Dostal meno Lambert. Po čase bol nielen najväčší z celého stáda, bol aj najustráchanejší. Mama ho aj takého bojazlivého veľmi milovala.

Raz v noci sa k spiacemu stádu prikradol hladný vlk, chytil Lambertovu mamu za kožuch a ťahal ju preč. Mame sa podarilo vlkovi vytrhnúť. Bežala pred ním. Vlk utekal za ňou. Lambert to videl. Strach ho celkom ochromil.

„Lambert! Lambert!“ volala mama o pomoc.

Zdesený lev sa na lúke stočil do klbka.

„Lambert! Lambert!“ volala mama o pomoc.

A potom rozprávač vo filme povedal:

„Tu něco se v něm zlomilo a stal se z něho lev.“

Lambert nahlas zareval a zachránil ovečku-mamičku.

Laci na detských filmových premietaniach nikdy nechýbal. Keď Lambertova mama kričala na útese o pomoc, Laci vstal, mával rukami. Potom prešiel uličkou medzi sedadlami a postavil sa tesne pred plátno. Snažil sa Lamberta vyprovokovať k akcii hrdelným chrapotaním a zatínaním pästí. Keď lev konečne vyštartoval ovečke na pomoc, osvetovou besedou sa rozľahol Laciho uľahčený výkrik.

Boli prázdniny. Johana videla prichádzať Otta aj Laciho. Otto si ju nevšímal. Tak to mali dohodnuté. Nijaký kontakt, kým sa neuskutočnilo vyzdvihnutie motáka. Laci sa oprel pri Johane o zábradlie, Otto lomcoval knižničnými vrátami.

„Zatvorené,“ odvážila sa prehovoriť Johana.

„Akože zatvorené?“ čudoval sa Otto.

„Ešte pred chvíľou som bola dnu. Zbehla som za Kazanom. A potom už bolo zatvorené.“

„Ale prečo?“

Johana mykla plecami. Netušila.

Laci skúšal presklené vchodové dvere . Ani sa nepohli.

„A tetu knihovníčku si videla?“ vyzvedal Otto.

„Videla. Však som tam bola zaniesť poštu.“

Laci spozornel. Johana zrumenela.

„Nie ozajstnú…“ zahabkala. „Takú…“

„Našu,“ vysvetlil Otto.

Naozaj všetko vie. Z každej šlamastiky sa dostane.

„Našu,“ zopakovala vďačne Johana.

Laci podchvíľou ťukal na presklené dvere. Možno náhodou, možno zámerne vždy na to isté miesto. Na čelo vysokopostaveného federálneho politika vyfotografovaného v momente, keď sa na prvomájovom sprievode usmieval na manifestantov s mávadlami.⁴

„Čo budeme robiť?“ spýtala sa Johana.

Otto mykol plecami. Nevedel, čo budú robiť.

Tak asi nevedel všetko. Ale to nič.

Našťastie Laci vedel, čo treba robiť. Postavil sa pod okná knižnice, preplietol si navzájom prsty oboch rúk. Pozrel na Otta. Ten hneď pochopil. Lenže Otto bol futbalista. Otto mal obuté štupľovky. To by Laciho bolelo. A tak bola na ťahu Johana. Laci si čupol. Johana si chodidlo položila do kolísky z bláznových dlaní. Otto pomáhal Johane udržať rovnováhu. Laci vystrel kolená a Johana sa prstami zachytila o rám okna. Takto zvýšená o Laciho rabaka videla, čo sa deje v knižnici. Srdce sa jej z toho pohľadu najprv rozbúšilo až v hrdle a vzápätí spadlo do teplákov.

Koniec ukážky