Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

Komando 52

Najšpinavšie operácie SIS

PETER TÓTH

Copyright © Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2014

Autor textu © Peter Tóth, 2014

Editor: Gabriela Mezeiová

PR a media servis: Ján Laš

Cover design © Milk Studio, 2014, www.milk.sk

Layout a design © iAdverti, 2014

Vydalo: Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2014

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89662-13-5

Poznámka autora a vydavateľa

Informácie uvedené v tejto knihe považujeme za jeden z prameňov, ktorý môže Slovensku pomôcť spoznať svoju nedávnu minulosť, pretože pochádzajú z dôveryhodných zdrojov.

Zároveň konštatujeme, že naše zdroje vychádzali zo spravodajských zistení, a preto ich nevydávame za dôkazy v právnom slova zmysle.

Pri tvorbe knihy sme vychádzali z ústne sprostredkovaných spravodajských poznatkov o činnosti bývalého 52. oddelenia SIS v rokoch 1996 – 1998, respektíve z ústne interpretovaných informácií o tom, k akým spravodajským zisteniam sa mal tento útvar v predmetnom období v rámci svojho pôsobenia dopracovať.

Aj keď máme k našim zdrojom dôveru, vyhlasujeme, že informácie uvedené v tejto knihe nie je možné v súčasnom štádiu poznania vydávať za pravdivé, overené fakty ani za právne relevantné dôkazy. Kým prejdú týmto zdĺhavým a náročným procesom, musia byť všetky tvrdenia tejto knihy považované len za jeden z mnohých príspevkov do diskusie o našich najnovších dejinách.

Predslov

Pootvorenie komnaty tajných služieb

V období tretej vlády Vladimíra Mečiara ma oslovila redaktorka týždenníka, ktorý patril ku kritikom autokratických defektov jeho režimu. Chcela odo mňa, aby som sa vyjadril k aktuálnym spoločenským problémom, vládnej i opozičnej politike; zaujímala sa aj o to, čo viem o aktivitách Slovenskej informačnej služby. Súhlasil som s jej návrhom na interview pre populárny časopis, ale redaktorka podmienila náš ďalší dialóg tým, že sa musí na rozhovor dôkladnejšie pripraviť. Dohodli sme sa, že sa za pár dní stretneme a poskytnem jej odpovede na otázky, ktoré si pripraví. Keď sme sa druhýkrát stretli, namiesto posedenia pri káve mi redaktorka strčila do ruky hárok z poznámkového bloku formátu A4, na ktorom bolo množstvo otázok. Pri letmom pohľade na ich formulácie ma zarazilo, že niektoré sa týkali vnútorných pomerov SIS a bolo z nich zrejmé, že sotva pochádzajú z hlavy sympatickej blondínky. Napriek tomu som jej sľúbil, že na najbližšiu schôdzku jej odpovede prinesiem. Sľub som však celkom nedodržal, pretože pri najbližšom stretnutí som odovzdal redaktorke text s odpoveďami, ale vynechal som otázky týkajúce sa pomerov v SIS, nevynímajúc ani tie otázky, ktoré zahrňovali dôverné špecifiká vnútornej štruktúry tajnej služby. Redaktorka si text s odpoveďami prevzala s tým, že si to musí prečítať ešte jej šéfka – a potom mi dá vedieť, keď bude rozhovor publikovaný.

Keďže dlhší čas som nemal informáciu, ako interview dopadlo, zatelefonoval som redaktorke, kedy bude náš rozhovor uverejnený. Odporúčala mi, aby som bol trpezlivý, a o niekoľko dní ma pozvala do redakcie, kde odo mňa chcela vyjadrenia k niekoľkým citlivým otázkam. Potvrdila tým vo mne už skôr vyvolanú nedôveru, a preto som na jej otázky reagoval neurčito a vyhýbavo – bez faktov a konkrétnejších súvislostí. Rozhovor nebol v časopise uverejnený a redaktorka sa v nasledujúcom období stretnutiam vyhýbala. Po parlamentných voľbách v roku 1998 som s prekvapením zaregistroval, že táto redaktorka začala pracovať v kancelárii nového predsedu parlamentu; až neskôr mi spoľahlivý zdroj z prostredia spravodajskej služby potvrdil moje podozrenie, že sympatická blondína zo spomínaného týždenníka pôsobila v prostredí opozičných politických strán počas tretej Mečiarovej vlády ako agentka SIS.

Uvádzam jeden z príkladov, ako som zažil fungovanie spravodajskej služby v období, keď na jej čele stál Ivan Lexa. Podrobnosti o tom, ako pôsobila SIS pod jeho vedením, podrobne opisuje Peter Tóth, ktorý sa zameral hlavne na 52. oddelenie tejto služby, kde sa koncentrovali aktivity porušujúce právo a morálne normy platné v štandardnej demokracii. Až teraz sa dostávajú na verejnosť niektoré nezákonné akcie SIS a ich jednotliví aktéri, i keď v niektorých prípadoch so zmenenou identitou – iba pod krycími menami alebo pseudonymami. Azda autorovi vo väčšej otvorenosti pri prezentovaní konkrétnych súvislostí bránila lojalita voči zdrojom, ktoré poskytli informácie doteraz verejnosti neznáme. Ale práve to je príležitosť, aby investigatívni novinári pokračovali v tom, čo prezentácia nových faktov, uvedených v tejto knihe, odštartovala. Majú šancu poskytnúť verejnosti plastickejšiu predstavu o období 1995 – 1998, keď na Slovensku vládol V. Mečiar. Nejde o ďalšie senzácie, ale fakty pripomínajúce súčasníkom, že zápas o demokraciu v našej krajine v druhej polovici deväťdesiatych rokov nebol bez rizík a nebezpečenstiev.

Praktiky príslušníkov 52. oddelenia SIS boli poplatné ich skúsenostiam z obdobia, keď pôsobili v štruktúrach komunistickej Štátnej bezpečnosti. V niektorých prípadoch sa ich profesionálna vynaliezavosť snúbila s primitivizmom a aroganciou, ba dokonca niektoré ich gangsterské maniere boli inšpirované a oceňované politickými špičkami Mečiarovho režimu. Napriek uvedenej charakteristike nemožno paušalizovať a všetkých ŠtB-ákov bez výnimky hádzať do jedného vreca! V takomto kontexte sa žiada spomenúť, že protimečiarovskej opozícii v rokoch 1995 – 1998 výdatne pomáhala tzv. paralelná tajná služba, teda neoficiálna spravodajská štruktúra, v ktorej boli tiež začlenení bývalí dôstojníci ŠtB. Nemalou mierou prispeli aj k odhaleniam nezákonností aktivít Lexovej tajnej služby vrátane 52. oddelenia SIS. Bez úcty k faktom nemožno nastaviť objektívne zrkadlo zložitým udalostiam a vykresliť ich tak, ako sa stali, a nie tak, ako si to želajú mediálni manipulátori!

Žijeme v dobe bujnejúcich konšpiračných teórií, ktoré zasiahli i niektorých ľudí na Slovensku. V takomto rámci možno knihu P. Tótha vnímať ako odvážny a umný čin, otvárajúci obyčajným smrteľníkom komnatu tajných služieb. Načim vyzdvihnúť aj odvahu tých, čo mu „odtajnili“ informácie o činnosti príslušníkov 52. oddelenia, pretože tieto informácie za zachovali už iba uložené v ich hlavách. Možno v niekom táto okolnosť spochybňuje objektivitu prezentovaných informácií. Ale predsa každý je rovnako odkázaný na vlastný úsudok – a teda si môže nové odhalenia o minulosti SIS porovnať s vlastnou životnou skúsenosťou a rozhodnúť sa, či je aspoň v stave uznať, že zápas o demokraciu na Slovensku v rokoch 1995 – 1998 nebol bez rizík a nebezpečenstiev.

25. októbra 2014

Igor Cibula,

predseda Asociácie bývalých spravodajských dôstojníkov

*www.absd.sk

*

ÚVOD: NAJOBÁVANEJŠÍ ÚTVAR SVOJICH ČIAS

Sú približne dve hodiny po polnoci. Spíte vedľa manželky v spálni rodinného domu a možno sa vám niečo pekné sníva. Znenazdania precitnete, pretože vás z postele ťahajú zamaskovaní chlapi. Bez slov vám dávajú rany päsťami aj nohami. Prebúdza sa manželka, strašne sa preľakne, a preto jačí. „Ty drž hubu!“ prikáže jeden z útočníkov a fackou ju umlčí. Nedokážete brániť ženu ani seba. Myslíte si, že vás prepadla mafia, a očakávate to najhoršie. Nato však druhý útočník povie, že ste zabudli na pána doktora, a vy pochopíte, že svojím spôsobom sa vám prihodilo čosi oveľa horšie. Týchto násilníkov za vami poslal námestník riaditeľa SIS, plukovník Jaroslav Svěchota.

Zabudnúť na sľuby, ktoré ste dali niekomu z vtedajšieho vedenia tajnej služby, sa naozaj nevypláca. Nie ste pred týmito ľuďmi v bezpečí ani za bieleho dňa na ulici. Kráčate po chodníku v pomerne rušnej štvrti vášho mesta. Zastaví pri vás auto. Vystúpi ozrutný chlap, výhražne sa na vás pozrie a autoritatívne rozkáže: „Nastúp si do auta a buď ticho!“ Povie to spôsobom, ktorý vylučuje akékoľvek pochybnosti o tom, či to myslí vážne. Máte len jednu možnosť: poslušne nasadnúť a veriť, že si to tým uľahčíte.

Ak ste v tom čase, teda v rokoch 1995 – 1998, opozičným politikom, aj vy máte celkom slušné šance, že sa o vás bude takou či onakou formou zaujímať SIS. V úlohe neposlušného prezidenta musíte počítať s tým, že v rámci politického zápasu tajná služba zorganizuje únos vášho syna. Ale ani ako nižšie postavený opozičný politik to nemáte ľahké. Tajná služba vám odpočúva telefón a stranícky sekretariát, ale to je len maličkosť v porovnaní s tým, čo všetko sa vám ešte môže prihodiť. Počítajte s tým, že krásne mladé dievča, ktoré sa vás usiluje zviesť, nepodľahlo čaru vašej osobnosti, ale je na výplatnej páske SIS a práve s vami nakrúca kompromitujúci porno film. Ak sa však angažujete v kritike vládnuceho režimu viac, ako je niekto veľmi vysoko ochotný strpieť, a ešte sa aj zapájate do odhaľovania nezákonných aktivít tajnej služby, môžete si byť istý, že aj vy riskujete fyzickú ujmu.

Nuž a ak ste opozičným kandidátom na obsadenie premiérskeho kresla, mali by ste si dávať veľký pozor, čo poviete v rámci profilového interview o svojich záľubách a každodenných športových činnostiach fešnej novinárke s hlbokým výstrihom. Môže sa totiž stať, že na jej diktafóne sa práve zaznamenáva návod na nebezpečné aktívne opatrenie tajnej služby, cieľom ktorého je zničiť vašu sľubne sa rozvíjajúcu politickú kariéru.

Ideovým pôvodcom týchto, ale aj mnohých iných nezákonných akcií Slovenskej informačnej služby bol do veľkej miery Jaroslav Svěchota. V niektorých prípadoch bol zase distribučným kanálom, prostredníctvom ktorého zvrchu prichádzali najrôznejšie a z pohľadu zákona ťažko únosné námety a zadania. Na ich realizáciu potreboval odhodlané a akčné komando. Avšak až keď tajná služba zbabrala únos prezidentovho syna, námestník Svěchota pochopil, že okrem odhodlania a akčnosti potrebuje na organizáciu a výkon prísne utajovaných špeciálnych operácií schopný spravodajský tím. A tak v roku 1996 vzniklo 52. oddelenie sekcie vnútorného spravodajstva SIS, zvané päťdesiatdvojka.

Keď je reč o tomto útvare tajnej služby, nebolo by spravodlivé hádzať všetku vinu iba na Jaroslava Svěchotu. Päťdesiatdvojka síce bola v jeho priamej riadiacej pôsobnosti, avšak podnet na jej zriadenie vyplynul z objednávky vtedajšieho režimu. Za všetkým, čo napáchalo 52. oddelenie pri špicľovaní v prostredí politickej a občianskej opozície a vo svete médií, pri pokusoch o šírenie masových dezinformácií a pri viacerých násilných operáciách, stála konkrétna politická vôľa. Preto by sa mali za skutky tohto komanda prinajmenšom politicky zodpovedať predovšetkým tí, ktorí mali v rukách kompetencie na to, aby negatívne trendy v riadení tajnej služby zastavili, a neurobili to. Nekonali, lebo z činnosti 52. oddelenia mali politický, respek-tíve osobný prospech. Z tohto dôvodu môžeme vcelku oprávnene konštatovať, že námestník riaditeľa SIS Jaroslav Svěchota je z hľadiska posudzovania morálnej či právnej viny druhoradý. Hlavné bremeno zodpovednosti by mali jednoducho niesť politici.

Päťdesiatdvojka bola mimoriadnym útvarom Slovenskej informačnej služby so špeciálnym a do veľkej miery protizákonným poslaním. V rámci už aj tak konšpiratívne pôsobiaceho štátneho orgánu pracoval v oveľa prísnejšom režime utajenia ako iné súčasti SIS. Dostával úlohy, ktoré sa nezlučovali so zákonným poslaním tajnej služby, a preto je logické, že jeho pôsobenie muselo ostať čo najlepšie zakryté nielen pred očami verejnosti, ale aj pred bežným spravodajským personálom SIS.

Prvoradou úlohou 52. oddelenia bolo zbieranie strategických, ale aj kompromitujúcich informácií o opozičných politických stranách a ich popredných predstaviteľoch. Súčasťou tejto práce bola príprava aktívnych opatrení, zameraných na škandalizáciu opozičných lídrov. Nechýbali dokonca ani úvahy o tom, že niektorým podstrčia do auta kradnuté sakrálne predmety, aby ich pri „náhodnej“ kontrole odhalili hliadkujúci policajti. Pozornosti oddelenia neunikli ani mnohí vládni činitelia a prominenti najsilnejšieho vládneho subjektu, ktorým bolo HZDS premiéra Vladimíra Mečiara. Záujmovou osobou sa za veľmi zvláštnych okolností stala dokonca aj jeho poradkyňa pre všetko Blažena Martinková.

Ďalším okruhom záujmu komanda bolo prenikanie do novinárskej obce. Päťdesiatdvojke sa podarilo infiltrovať redakcie viacerých mienkotvorných médií vrátane verejnoprávnej Slovenskej televízie a štátnej tlačovej agentúry. Dokázala tak získať prehľad o tom, s akými zdrojmi novinári pracujú, a zároveň si vytvorila priestor pre šírenie dezinformácií, respektíve kompromitujúcich správ o opozičných politikoch a iných nepohodlných osobách. Vrcholom pozoruhodných aktivít 52. oddelenia v boji o verejnú mienku bola j-eho angažovanosť v známej kauze Markíza. Tu sa od spravodaj-ského pôsobenia posunula až k obchodnej sprostredkovateľskej činnosti.

Mimo sféry záujmu komanda neostali ani cirkvi a náboženské spoločnosti. V záujme efektívneho prenikania do tohto prostredia päťdesiatdvojka oživila starú agentúrnu sieť ŠtB, v rámci ktorej hrali kľúčovú úlohu aj mnohí známi katolícki kňazi.

Záber 52. oddelenia Slovenskej informačnej služby, ktorú v čase existencie tohto politického komanda viedol riaditeľ Ivan Lexa, bol zjavne enormný. Komunikáciou s viacerými dobre informovanými zdrojmi sa nám podarilo získať poznatky o veľkej časti najdôležitejších spravodajských operácií päťdesiatdvojky. Napriek tomu si však netrúfame povedať, že sme zostavili kompletný obraz svojho času najutajovanejšieho a najobávanejšieho útvaru SIS. Úplné dejiny 52. oddelenia sa s ohľadom na mnohé okolnosti, najmä skartáciu spisového materiálu, možno nepodarí napísať nikdy. Aj preto sme sa rozhodli označovať jednotlivé kapitoly knihy ako fragmenty.

Fragmenty, ktoré aspoň čiastočne vyplnia biele miesta v našej historickej pamäti.

FRAGMENT PRVÝ: ZÁNIK 52. ODDELENIA

Adroit

V neosobnej miestnosti centrály Slovenskej informačnej služby viedol vysoký funkcionár nie práve priateľský pohovor s Adroitom, príslušníkom nedávno rozpusteného 52. oddelenia. Len pred niekoľkými mesiacmi sa po páde režimu Vladimíra Mečiara ujala funkcie prvá Dzurindova vláda a na čele tajnej služby vystriedal Ivana Lexu staronový riaditeľ Vladimír Mitro. Jednou z Mitrových prvoradých úloh bolo rozbehnúť vnútorné vyšetrovanie nezákonných praktík jeho predchodcov, na ktoré bývalé vedenie Slovenskej informačnej služby využívalo predovšetkým 52. oddelenie.

Viacerí príslušníci tohto špeciálneho útvaru vrátane jeho riaditeľa odišli zo služobného pomeru ešte skôr, ako sa stihla sformovať nová koaličná vláda. Iní ostali v službe a počkali si, až ich nový riaditeľ prepustí. Zopár ďalších si Mitro v službe ponechal, pretože prejavili ochotu spolupracovať pri odhaľovaní toho, ako bola SIS v rokoch 1995 – 1998 zneužívaná na politické ciele a iné nezákonnosti. A potom tu bola nemalá skupina príslušníkov bývalého 52. oddelenia, ktorí síce v službe ostali, ale boli prevelení na stráženie objektov. Do tejto skupiny patril aj Adroit.

Vysoký funkcionár sa s ním bavil mierne arogantným tónom. Dával najavo, že z jeho pohľadu je nedôveryhodný a keby to bolo na ňom, tak Adroit v SIS už druhú príležitosť nedostane. „Keďže pán námestník sa rozhodol, že chce s vami spolupracovať,“ povedal funkcionár, „ani ja proti vám nepôjdem. Ale ja by som si vás na spoluprácu nikdy nevybral. Vaše vzťahy s bývalým vedením služby boli mimoriadne nadštandardné a neprehľadné. Odrazu ste ochotný pomáhať vedeniu novému a to mi nejde do hlavy.“

Adroit to skúsil na vysokého funkcionára s prozaicky pragmatickým vysvetlením. Bol na základnej vojenskej službe, neskôr pracoval na polícii a odtiaľ prešiel do tajnej služby, takže má dohromady odslúžených šesť či sedem rokov. Diaľkovo študuje vysokú školu a chce si v tajnej službe budovať profesionálnu kariéru. „Mne sú Mečiar a Lexa ukradnutí, chcem len pracovať,“ zdôraznil Adroit.

Po približne dvadsaťminútovej diskusii mu dal vysoký funkcionár Slovenskej informačnej služby ponuku. Bude zaradený na jeho útvare ako riadiaci dôstojník v legalizácii, takzvaný legalizant (príslušník tajnej služby pôsobiaci pod krytím civilného zamestnania). Jeho hlavnou úlohou bude poskytovať informácie o činnosti 52. oddelenia a získavať poznatky o aktuálnej činnosti niektorých bývalých vysokopostavených spravodajských dôstojníkov z Lexovej éry. Adroit od neho na začiatok dostal dve úlohy. Získať zamestnanie, ktoré mu poslúži ako krycia legenda pre spravodajskú činnosť. Funkcionár mu určil aj firmy, kde by sa mal zamestnať. Buď v IBeA 3 alebo v Garde Group. Jedna aj druhá boli súkromné bezpečnostné služby. Najmä Garde Group bola pod kontrolou Lexovej garnitúry vysokých funkcionárov SIS. Jednu z nich v podstatnej miere ovládal riaditeľ nedávno rozpusteného 52. oddelenia. Druhou úlohou pre Adroita bolo spísanie rozsiahleho úradného záznamu o pôsobení tohto útvaru. Do dokumentu mal uviesť všetko, na čo si pamätá. „Môžete to napísať aj rukou, to bude stačiť,“ povedal funkcionár.

Komisia

Keď sa koncom roka 1998 Vladimír Mitro vrátil do funkcie riaditeľa SIS, po 52. oddelení našiel len niekoľko vzorne uprataných konšpiračných bytov, zväčša prázdne obaly spravodajských a agentúrnych spisov, uložených v poloprázdnych trezoroch, a viac či menej vystrašených, ale zároveň aj vzdorovitých príslušníkov tejto politicko-záškodníckej úderky, ktorí dostali od svojich bývalých nadriadených pokyn, aby neodchádzali predčasne do civilu. Stratégia Ivana Lexu a jeho tímu bola zrejmá, potrebovali v SIS udržať čo najdlhšie a čo najviac sebe lojálnych príslušníkov, ochotných ich informovať o dianí v službe, o tom, aké nové kádre do nej nastupujú a najmä aké opatrenia sa proti bývalému vedeniu pripravujú.

Ivan Lexa už v tom čase sedel ako poslanec v parlamente. Jeho námestník Jaroslav Svěchota sa uchýlil do bielej administratívnej budovy na začiatku bratislavskej Dúbravky. V tom istom objekte si rozložili hlavný stan aj bývalý zástupca riaditeľa sekcie vnútorného spravodajstva Pavol S., krycie meno Vajsík, a exriaditeľ 52. oddelenia Dušan K., krycie meno Pastucha. Do svojich nových kancelárií si priniesli aj mimoriadne cenný poklad: obsažný archív spravodajských výstupov, ktorý ešte donedávna strážil analytik 52. oddelenia.

Všetko to, čo nepotrebovali, zlikvidovali skôr, než Dzurindova vláda vystriedala Mečiarovu. Keď už bolo jasné, že HZDS sa nepodarí zostaviť štvrtú vládu pod vedením svojho predsedu, zorganizovali si príslušníci 52. oddelenia v záhrade jedného kolegu vo Vajnoroch predčasnú vianočnú besiedku. Pod šírym nebom si v kotlíku varili tradičnú kapustnicu, v ďalšom zariadení si zo starých kompótov destilovali alkohol a jeden aj druhý oheň výdatne živili listinami, ktoré len donedávna tvorili súčasť spravodajských a agentúrnych spisov. Išlo zväčša o materiál, ktorý nepotrebovali pre ďalšie spravodajské pôsobenie v civile, ale zároveň ho nechceli nechať k dispozícii novému vedeniu Slovenskej informačnej služby. Z dokumentov by sa totiž dali nielen zrekonštruovať niektoré neštandardné špeciálne operácie, ale aj identifikovať totožnosť kľúčových tajných spolupracovníkov tohto útvaru.

Riaditeľ SIS Vladimír Mitro poveril vyšetrením nezákonných praktík tajnej služby a najmä jej 52. oddelenia zvláštnu komisiu. Jej úlohou bolo zhromaždiť a vyhodnotiť všetky dostupné písomnosti a vypočuť tých príslušníkov, o ktorých sa predpokladalo, že sa podieľali na zneužívaní SIS alebo že o týchto skutočnostiach aspoň môžu vedieť. Zároveň bol na jednej sekcii s neoperatívnym zameraním vytvorený špecializovaný odbor, ktorý mal vo vzťahu k príslušníkom tajnej služby určité spravodajské právomoci. Tento útvar bol tiež zapojený do vnútorného vyšetrovania udalostí spojených s prenasledovaním politickej opozície, sledovaním a zastrašovaním novinárov, násilnými útokmi na nepohodlné osoby a ďalšími aktivitami odporujúcimi zákonu o SIS a trestnoprávnym normám.

Vo zvláštnej komisii pôsobil napríklad nový zástupca riaditeľa sekcie vnútorného spravodajstva Ladislav F., krycie meno Santo, a taktiež už spomínaný vysoký funkcionár SIS, ktorý s nedôverou prijal podozrivý prerod Adroita.

Zástupca Santo sa teda vybral na návštevy konšpiračných bytov, kde na neho čakali nastúpení príslušníci 52. oddelenia. Predtým ešte vydal pokyn, že všetky trezory na bytoch majú byť zapečatené a  s ich obsahom sa nesmie nijako manipulovať. Každého príslušníka sa detailne povypytoval na to, čo robil v predchádzajúcom období. Počúval pozorne a zdržal sa akýchkoľvek komentárov.

Dramaticky a pre Santa nie práve úspešne prebehla návšteva na krycom byte 52. oddelenia na Kozej ulici v Bratislave. Význam tejto udalosti zvyšuje skutočnosť, že Santo o dráme a neúspechu, ktorých bol účastníkom, očividne nemal ani potuchy.

Trezory na Kozej ulici boli naládované spravodajským ekrazitom: kazetami so zvukovým aj obrazovým záznamom, disketami a spravodajskými záznamami. Okrem iného tam bola písomnosť, takzvaný viazací akt, ktorým sa riaditeľ Slovenskej televízie zaviazal, že bude tajným spolupracovníkom SIS. Nevedno, prečo dokumenty a záznamy z týchto trezorov neboli spopolnené počas žúru na čerstvom jesennom vzduchu vo Vajnoroch, kde sa podobným materiálom podkurovalo pod kapustnicou a destilátom nevalnej kvality. Keď sa Santo aj s ďalším vysokopostaveným spravodajským dôstojníkom ohlásili na vizitáciu Kozej, príslušníkov v konšpiračnom byte sa náhle zmocnil neobyčajný upratovací elán. Rýchlo z trezorov povyťahovali kazety, diskety a usvedčujúce písomnosti. Napchali ich do viacerých vriec a tie ukryli v pohovke.

Nikto z desiatich až dvanástich spravodajských dôstojníkov zhromaždených na krycom byte na Kozej netušil, aká intenzívna bude Santom ohlásená inšpekčná návšteva. Obaja služobní funkcionári sa mohli kedykoľvek rozhodnúť, že okrem trezorov sa pozrú aj pod koberce, do skriniek a hoc aj do váľandy. Nič také sa však nestalo. Santo skontroloval, či sú trezory zapečatené. Potom dal príkaz otvoriť ich a narýchlo skontroloval obsah poloprázdnych spisových obalov. Trezory zatvoril a opatril ich svojím pečatidlom. Vydal zákaz otvárania trezorov v jeho neprítomnosti a pred odchodom avizoval, že sa majú pripraviť na organizačné zmeny, na základe ktorých viacerí z nich budú musieť odísť a len niektorí budú môcť ostať.

Santo aj s druhým funkcionárom odišli. Po chvíli sa zdvihli aj viacerí príslušníci s úmyslom odísť. Nielen k trezorom, ale aj k napakovanej váľande sa ani len nepriblížili. V byte ostalo len zopár ľudí, ktorí začali diskutovať o tom, či, ako a kedy sa toho, čo majú pod zadkami, zbavia. Padol návrh, aby to okamžite vyniesli z bytu a spálili. Niekto opatrnejší namietal, že v okolí konšpiračného bytu môžu byť rozostavení príslušníci sledovacieho útvaru. To by znamenalo, že ich úmysel vyniesť a zbaviť sa usvedčujúcich materiálov by bol okamžite prezradený. Ozval sa hlas, že nové vedenie má plné ruky práce s riešením iných akútnych problémov, súvisiacich s preberaním služby po Ivanovi Lexovi, a preto je malá pravdepodobnosť, že práve na nich nasadili sledovačku. Dohodli sa na kompromisnom riešení. Dvaja príslušníci išli von po auto a zároveň mali preskúmať, či je Kozia a jej okolie pod kontrolou sledovacieho útvaru SIS. Zároveň mali pristaviť auto do dvora, kde zvyšná časť príslušníkov medzičasom poznášala vrecia s výbušnou zmesou dokumentov a postavila ich ku kontajnerom.

Ak by sa v tejto chvíli vrátili Santo a jeho ďalší kolega, tvárili by sa, že sú na odchode a k vreciam by sa nehlásili. Zrejme aj noví nadriadení by sa domnievali, že ide o bežný odpad, ktorý sa len nezmestil do odpadkových košov. Pre príslušníkov 52. oddelenia na šťastie a na škodu Santa a celého nového vedenia SIS nebol byt na Kozej pod kontrolou sledovačky. Preto nikto nezaznamenal, že z dvora vychádza modrá Mazda 323 F, plná prekypujúcich vriec. Bolo toho tak veľa, že sa všetky mechy ani nezmestili do kufra. Pracovníci podozrivého útvaru ich teda museli napchať aj do kabíny auta.

Obsah trezorov z konšpiračného bytu na Kozej ulici sa napokon tiež nenávratne rozptýlil v podobe dymu. Traduje sa historka, že vrecia boli odvezené do rodinného domu v obci nachádzajúcej sa na juh od Bratislavy. Majiteľ si nimi zakúril v peci na tuhé palivo, ale čoskoro s tým musel prestať, pretože sa prehrieval kotol a zovrela voda v radiátoroch. Zvyšok museli opäť spáliť pod holým nebom a údajne mali najväčší problém s papierom. Kazety a diskety horeli rýchlo, len papieru bolo potrebné pomáhať neustálym prehrabovaním, aby mal oheň dostatok kyslíka.

Po týždni pochôdzok si Santo zvolal to, čo ostalo z bývalého 52. oddelenia, do jedného objektu Slovenskej informačnej služby na pravom brehu Dunaja. Príslušníkom oznámil, že na základe nariadenia riaditeľa Mitra o reorganizácii služby bolo 52. oddelenie zrušené. Jeho príslušníci boli postavení mimo výkon služby. Boli im odobraté služobné zbrane, telefóny a motorové vozidlá a povolenia na vstup do objektov SIS. Mali sedieť doma a čakať na to, kedy budú pozvaní na individuálne pohovory, na ktorých sa rozhodne o ich ďalšom osude.

Ako už bolo naznačené, výsledkom týchto interných procesov bolo buď prepustenie bývalých príslušníkov 52. oddelenia do civilu, alebo zaradenie na bránu. Odôvodnenie bolo prosté: na základe organizačných zmien v SIS pre nich nebolo žiadne iné uplatnenie. Existovali však aj výnimky, ku ktorým patril istý Tomáš. Bol ochotný spolupracovať pri odhaľovaní nezákonností, a preto jeho služobný pomer nerušene pokračoval.

Keď Caribic’s nie je žiaden Karibik

Tomášov služobný pomer síce pokračoval, no na nedostatok vzrušenia sa rozhodne sťažovať nemohol. Nepatril síce medzi najexponovanejších príslušníkov Lexovho politického komanda, ale určité informácie o praktikách 52. oddelenia mal. Vedel napríklad o niektorých prípadoch odpočúvania rokovaní straníckych orgánov KDH a dokonca bol nasadený aj na jednu špeciálnu operáciu s gangsterským pozadím proti poslancovi a podpredsedovi DÚ Milanovi Kňažkovi, ktorú si ešte neskôr podrobnejšie rozoberieme.

Tomášova spolupráca so Santovou zvláštnou komisiou bola pravdepodobne povzbudením pre ďalších spravodajských dôstojníkov, aby sa aj oni podelili o skúsenosti s tým, aké zvrátené úlohy dostávali od riaditeľa SIS Ivana Lexu a jeho námestníka Jaroslava Svěchotu. Tí, čo boli zaradení na bráne alebo boli prepustení, respektíve odišli v predstihu, nemali pre hrdinstvo (z ich pohľadu zradu) svojich bývalých kolegov ani najmenšie pochopenie. Rozhodli sa, že ich musia zastaviť. A exemplárnym prípadom sa mal stať práve Tomáš.

Zjavne bolo obrovskou chybou, že tvrdé jadro 52. oddelenia, o ktoré sa Lexa so Svěchotom vždy s dôverou opierali, vedelo o Tomášovej spolupráci so zvláštnou komisiou. Takýto únik informácií je v spravodajskej praxi neprípustný a ťažko odpustiteľný. Na druhej strane je potrebné mať na pamäti, že v prvých mesiacoch po odchode Lexu a nástupe Mitra bola situácia na viacerých úsekoch Slovenskej informačnej služby neprehľadná. Lexova partia mala vnútri ešte veľa krtkov a noví riadiaci funkcionári nemali dostatok času, prostriedkov a síl, aby odhalili a eliminovali všetkých naraz.

V komunite päťdesiatdvojkárov sa veľmi rýchlo rozšírilo, že Tomáš je „zradca“, a reakcia bola veľmi tvrdá. Keď išiel na nočné stretnutie s bývalými kolegami z oddelenia k bratislavskej reštaurácii Caribic’s neďaleko nábrežia Dunaja, prepadla ich skupina neznámych osôb. V tme padlo množstvo úderov a kopancov, všetci napadnutí kričali, každý sa bránil ako vedel. Niekoľkým napadnutým sa podarilo utiecť, Tomáš ostal na mieste činu až do konca útoku. Okrem toho, že mu útočníci strašne naložili, okradli ho aj o pištoľ ČZ 75 compact s gravírovanou rukoväťou.

Podľa jednej verzie sa pri útoku veľa kričalo, najmä niektorí napadnutí nahlas jajkali a aukali, ale nepadli žiadne výhražné slová. Iná verzia tohto príbehu zase hovorí, že Tomášovi mal jeden z útočníkov povedať niečo v tom zmysle, aby pozdravoval generála Mitra.

O incidente sa, samozrejme, okamžite dozvedelo vedenie SIS. Zástupca riaditeľa sekcie vnútorného spravodajstva Santo si k sebe pozval všetkých napadnutých. Tomáš mal monokle, fialové líca a  bol celý dokaličený. Na ostatných bolo sotva badať stopy po fackách. Nemalo význam pýtať sa Tomáša, čo sa stalo, preto sa s touto otázkou Santo obrátil na ostatných napadnutých. Odpoveď znela približne tak, že nevedia, lebo bola tma, zjavné je len to, že ich niekto napadol. „Je mi to jasné,“ poznamenal lakonicky Santo, ktorý pochopil, že ostatní napadnutí boli komplicmi útočníkov a ich úlohou bolo vylákať Tomáša v noci pod nejakou zámienkou na stretnutie.

Či to bolo naozaj tak, ako si Santo domyslel, alebo len veľmi nepravdepodobná náhoda, nikto – okrem páchateľov – s istotou nevie. Faktom je však to, že keď sa zmaľovaný Tomáš ukázal na pracovisku, ostatní príslušníci rozpusteného 52. oddelenia sa rozhodli, že už sa na nič z toho, čo pre Lexu a Svěchotu vykonali, nebudú pamätať.

Diverzné plány

Adroit s komisiou nespolupracoval, ale ani nebol zo služby prepustený. Prijal ponuku strážiť jeden menej významný objekt SIS na okraji Bratislavy. Bývalí príslušníci 52. oddelenia, zaradení na úsek ochrany objektov, boli spravidla odvelení na nespravodajské sekcie, aby neprichádzali do styku s operatívnymi pracovníkmi služby. Vladimír Mitro chcel týmto opatrením zabrániť tomu, aby mali prehľad o tom, kto v SIS ostal a akí noví ľudia nastúpili do služobného pomeru.

Tajná služba zároveň monitorovala aktivity bývalých vysokých funkcionárov, predovšetkým však námestníka Jaroslava Svěchotu, zástupcu riaditeľa sekcie vnútorného spravodajstva Vajsíka a šéfa hrozivého 52. oddelenia Pastuchu. V takýchto podmienkach nebolo pre nich jednoduché stretávať sa so spriaznenými kolegami, ktorí v službe ešte ostali. Napriek tomu styky udržiavali a dokonca aj plánovali diverzné operácie s cieľom jednak zdiskreditovať Mitrovo vedenie SIS a jednak vyvolať konflikty vo vláde Mikuláša Dzurindu.

Nová vláda bola do veľkej miery politicky krehká, pretože pozostávala z koalície koalícií. Najsilnejšia vládna strana SDK bola umelým subjektom. Vytvorilo ho päť strán – KDH, DÚ, DS, SDSS a Strana zelených, aby obišli Mečiarov nedemokratický volebný zákon, namierený proti volebným koalíciám. V SDK sa teda zišli pravicoví konzervatívci a liberáli, sociálni demokrati a zelení s výrazne liberálnym zameraním. Okrem tohto novotvaru tvorili vládnu koalíciu ľavicová SDĽ, liberálne-ľavicová SOP a maďarská menšinová SMK, ktorá tiež vznikla pod tlakom nového volebného zákona zlúčením konzervatívneho MKDH, liberálnej MOS a nacionalistického Spolužitia.

Na prvý pohľad je zrejmé, že aj keby sa predstavitelia všetkých politických prúdov správali maximálne zodpovedne, prvá Dzurindova vláda bola potenciálne veľmi nestabilným spolkom. A práve tento fakt chceli využiť bývalí a niektorí ešte stále slúžiaci spravodajskí dôstojníci, ktorí len prednedávnom tvorili najobávanejšiu zložku Lexovej Slovenskej informačnej služby.

Dodnes nie je jasné, či išlo iba o pomstu jednotlivcov alebo o politickú objednávku predsedu HZDS Vladimíra Mečiara, respektíve bývalého riaditeľa SIS Ivana Lexu. Dokonca nie je isté ani to, či Mečiar s Lexom o plánoch na diskreditáciu riaditeľa SIS Vladimíra Mitra a rozkolísanie novej koalície vôbec vedeli. Určite však bol o týchto prípravách prinajmenšom informovaný (ak ich z pozadia neriadil) bývalý Lexov námestník Jaroslav Svěchota.

Niekdajší funkcionári v spolupráci s tými, ktorí ešte ostali v službe, vymysleli spravodajskú hru s fingovanými návrhmi na odpočúvanie predstaviteľov viacerých koaličných strán. Pre potreby diverznej operácie boli vypracované spravodajské spisy, boli do nich vložené vyfabrikované písomné záznamy, ktoré mali budiť dojem, že tajná služba pod vedením Vladimíra Mitra zhromažďuje poznatky o koaličných partneroch. Súčasťou spisov boli aj spomínané návrhy na použitie informačno-technických prostriedkov proti vládnym politikom.

Spravodajská hra mala pôsobiť presvedčivo, a preto musela skupina bývalých príslušníkov 52. oddelenia vymyslieť aj legendu, ako unikli (vyfabrikované) spravodajské spisy na verejnosť. Chceli predstierať, že spisy sa stratili z kuriérskeho auta Slovenskej informačnej služby, ktoré vykradol neznámy páchateľ. A preto začali pátrať po kuriérskom aute tajnej služby, ktoré malo takzvané odkryté evidenčné číslo, teda bolo oficiálne evidované na SIS.

Tajné služby používajú autá s rôznymi evidenciami. Vozidlá, ktoré s nimi nemajú byť spájané, bežne pri lustrácii neprechádzajú evidenciou. Ide o opatrenie, ktoré má ochrániť nielen služby, ale aj ich príslušníkov pred dekonšpiráciou. Podobné evidovanie služobných motorových vozidiel využívajú aj niektoré špecializované útvary Policajného zboru. Naši sprisahanci však tentokrát nehľadali prísne utajené, ale čo najviac odkryté auto SIS.

Do príprav operácie bol v určitej miere zaangažovaný aj Adroit a ďalší bývalý príslušník 52. oddelenia Marián Z., prezývaný Stresi, ktorý povedal, že jeho brat Jozef Z. robí na Úrade na ochranu ústavných činiteľov a vie zistiť, aké autá Slovenskej informačnej služby nie sú v špeciálnej evidencii. Čakalo sa už len na to, že Stresiho brat príde s požadovanou informáciou, a operácia sa mohla začať.

Spisy boli pripravené. Stačilo len rozbiť okno na vytypovanom siskárskom aute a ukradnúť z neho rádio. Autori plánu predpokladali, že Slovenská informačná služba v zmysle zákona podá trestné oznámenie, takže o krádeži bude existovať na polícii oficiálny úradný záznam. Po tejto príprave by niekto z bývalých päťdesiatdvojkárov nakontaktoval spriazneného novinára a povedal by mu, nech si na príslušnom policajnom útvare overí informáciu, že bolo vykradnuté auto tajnej služby. Nájsť takého novinára by nebol najmenší problém, pretože v novinárskej obci malo 52. oddelenie nemálo agentov, informátorov a dokonca aj nevedomých pomocníkov.

V druhom kole by boli novinárovi podhodené spisy obsahujúce návrhy na odpočúvanie koaličných politikov a kruh by sa uzavrel. Vykradnutie auta SIS by bolo potvrdené. Darmo by polícia tvrdila, že žiadne ukradnuté spisy im neboli ohlásené. Zbytočne by riaditeľ SIS vysvetľoval, že spisy sú dielom falšovateľov z Lexovej paralelnej záškodníckej spravodajskej siete. A tiež by bolo hádzaním hrachu na stenu, keby Mitro vysvetľoval, že ak by aj boli spisy pravé, ich zanechanie v motorovom vozidle odporuje všetkým spravodajským zásadám, je v rozpore so zákonom a odporuje prinajmenšom poltuctu interných nariadení tajnej služby. Novinár by tvrdil, že podľa jeho zdroja sa spisy v aute našli a oficiálne miesta chcú tento fakt len zakamuflovať. Čím menej by o skutočnom pozadí prípadu vedel, tým by bol vo svojej angažovanosti presvedčivejší.

Ak by sa aj ľuďom z 52. oddelenia nepodarilo destabilizovať vládnu koalíciu a koaliční partneri by neuverili, že Dzurinda zneužíva SIS rovnako, ako to robil jeho predchodca Mečiar, určite by mal nemalé problémy Vladimír Mitro. Prinajmenšom by musel predsedovi vlády a možno aj kontrolnému výboru parlamentu vysvetľovať, ako si plní svoje povinnosti, keď v štáte nerušene pôsobí diverzná skupina, rozohráva spravodajské hry a kvalifikovane diskredituje inštitúciu, na čele ktorej stojí.

Nič z toho sa však nestalo, pretože riaditeľ Mitro a jeho ľudia o pripravovanej akcii vedeli. Veľmi rýchlo si to uvedomil aj Adroit, keď bol náhle z bezvýznamnej brány prevelený ako záskok na vrátnicu sekcie so spravodajským zameraním. Ráno znudene kontroloval, či každý spravodajský dôstojník elektronicky zaeviduje svoj príchod do práce. Na jeho veľké prekvapenie medzi nimi spoznal aj Stresiho brata Jozefa Z., ktorý tvrdil, že na svojom pracovisku vie zistiť „odkryté“ evidenčné čísla vozidiel SIS. Adroit ho pobavene oslovil a opýtal sa ho, či si nepomýlil inštitúciu, veď predsa tvrdil, že pracuje na ochranke. Okamžite mu však došlo, že kolega z 52. oddelenia Stresi a jeho brat Jozef sú na neho a ďalších bývalých i aktuálnych príslušníkov nasadení a ich úlohou je zistiť, či a ako funguje Lexova, respektíve Svěchotova diverzná spravodajská štruktúra.

Prevelenie Adroita na vrátnicu spravodajskej sekcie bola pravdepodobne taktická chyba. Zo strategického hľadiska však k žiadnej závažnej škode nedošlo. Naopak, vrátnik Adroit, ale aj Vajsík a Pastucha, ktorí už boli dávno mimo oficiálnych štruktúr, si uvedomili, že tlak vedenia na infiltráciu ich skupiny sa bude stupňovať. Pravdepodobnosť, že by sa SIS podarilo infiltrovať ich kruhy, bola veľmi veľká. Potenciálne dôsledky vyplývajúce z takýchto odhalení pre nich predstavovali také riziko, že sa pre budúcnosť definitívne zriekli podobných aktivít.