Peter Adamecký

Pieštanská spojka

(ukážka)

Text © Peter Adamecký 2013

Cover © Peter Dlhopolček 2004

Slovak edition © Artis Omnis, 2013

Vydavateľstvo Artis Omnis, s.r.o. Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk

17. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

Redakčná a jazyková úprava:

Andrea Harmanová, Michaela Koláriková
Odborná spolupráca: Ivan Harman

Grafické spracovanie obálky: Peter Dlhopolček, profigrafik.sk

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-88-7

ŠTVRTOK

I. Úrad vlády 07:10

Jožko nalial do kanvice vodu, položil ju na stojan a stisol tlačidlo. Na nástenných hodinách v kuchynke na prvom poschodí svietilo 07:10. Zahučal výťah, počul kroky a ozvala sa melódia − vedel, že sa otvorili dvere do priestorov predsedu vlády.

„Nazdar, Jožko. Prosím ťa, ako vždy − párky, praženica, celozrnný chlieb, maslo a čaj,“ povedala z pootvorených dverí nakrátko ostrihaná hlava ochrankára Ľuboša.

„Ja viem. A čo, aj ty si behal? To by som sa divil,“ uškrnul sa starší muž.

„Si sa zbláznil? Ja? Na hrádzi ideme za šéfom autom, našťastie už nebehá na Kolibe po cestičkách. Nemáš pre mňa nejaký rožok a šunku?”

„Veď sa pozri na seba, ako vyzeráš! Mal by si schudnúť. Nerozumiem, ako môžeš urobiť fyzické testy na tom Úrade pre ochranu ústavných činiteľov.”

„Ja som osobný ochranca predsedu vlády. Nemusím mať postavu ako kulturista. Dôležité je, že mám niečo v hlave a dokážem včas a efektívne reagovať na mimoriadne situácie,“ povedal hrdo Ľuboš a otočil sa.

Muž v kuchyni si zahundral niečo o tom, čo majú policajti v hlavách a pristúpil k sporáku. Vytiahol z vody párky a zo skrinky taniere. Rutina ako vždy. Už takmer tridsať rokov tu bol osobným čašníkom. V tesnom susedstve premiérovej pracovne pripravoval občerstvenie pre predsedu vlády, jeho oficiálne i neoficiálne návštevy a v prípade potreby vypomáhal aj pri recepciách alebo protokolárnych akciách.

Na úrade vlády robil už za Colotku a za ten čas tu už zažil všeličo. Hovoril si, že raz o tom možno napíše knihu, ale koho by to zaujímalo. Veď sa to tu stále strieda a prakticky je to rovnaké. Predsedovia vlád a ich suity. Nahrnú sa sem každé štyri roky a niekedy aj skôr.

Mladí ambiciózni podržtaškovia tváriaci sa vždy dôležito a uponáhľane. Hovorcovia pobehujúci po chodbách s telefónom pri uchu. Prsnaté asistentky a sekretárky v pastelových alebo čiernobielych kostýmoch. Tie sú osobitnou kategóriou.

Často sa tak stotožnia so svojím šéfom a podľahnú fluidu moci, že nakoniec musí autoritatívne zasahovať pani premiérová a dievčatá sú radšej odsunuté na štátom platenú dovolenku na veľvyslanectvo niekde v Bangkoku alebo Havane. Jožko si robil svoju prácu a do ničoho sa nikdy nestaral. Ešte aj volil vždy tú stranu, z ktorej bol úradujúci premiér. Zvykol si na jeho spôsoby a zmeny nemal rád.

Na jeden tanier položil párky, horčicu a maslo, na druhý praženicu, zalial čaj a do košíka položil tri krajce chleba. Čaj prinesie neskôr, tento premiér ho má rád vlažný. Ľuboš sedel v kresle pred kanceláriou a listoval v bulvárnom denníku. Druhý ochrankár Miloš fascinovane pozoroval zadok asistentky Mirky odchádzajúcej do podateľne pre poštu a jazykom robil obscénne rytmické pohyby.

„Jožko, urob mi nejaký rožok, taký som hladný, ani som sa nestihol ráno najesť. Keď vstanem, mi nechutí, a to som na nohách už od piatej,“ žobral Ľuboš. „Alebo aspoň croissant mi daj.”

„Dobre, zastav sa potom. Ale teraz mi otvor dvere.”

Miloš sa začal smiať. „Aha, chlapi, pozrite, čo zasa vyvádza BigMac,“ ukazoval rukou na koniec chodby, kde práve prišlo k zrážke medzi asistentkou a šéfom protokolu Michalkom.

Michalku prezývali BigMac pre jeho nesúmernú postavu. Keď svojimi stodvadsiatimi kilami vrazil do útlej Mirky, stratila rovnováhu a padla na zadok. Rozhorčene sa postavila a oprašovala si kostým.

„Prepáčte, prepáčte,“ jachtal Michalko, „ale strašne sa ponáhľam.“ Poklusom prebehol zostávajúcich desať metrov.

„Jozef, idete za premiérom?“ zadýchane sa obrátil k čašníkovi. „Idem s vami.”

„Tak poďte,“ pokrčil plecami Jožko a spolu vošli do dverí.

-

Sekretárka Silvia si v prvej miestnosti spolu s hovorcom Martinom Kasperom prezerala ranný monitoring médií a neustále zívala. Ešte dobre, že to ranné behanie je len dvakrát do týždňa. Musí vstávať o hodinu skôr ako zvyčajne, pretože premiér chce po príchode kompletný servis ako inokedy. A ona musela v noci zasa dávať kompletný servis niekomu inému.

„Á, pán Michalko, čo tak skoro? Prijatie belgického ministra obrany je až o desiatej,“ zatvárila sa teraz nechápavo.

Protokolista si nervózne zaťahoval manžety na košeli. Tučný, no nízky mal vždy problém s číslom konfekcie. Zakaždým mu rukávy vytŕčali zo saka až do polovičky dlaní.

„Musím hovoriť s premiérom. Hneď!“ nepokojne sa obzeral okolo seba. Zbadal hovorcov ironický úsmev. Čerstvý štyridsiatnik a premiérov kamarát zobral po voľbách túto funkciu, no jeho ambície boli stále vyššie. Michalko cítil, že si na neho musí dávať pozor. On tu zostal po predchádzajúcom premiérovi a už niekoľko mesiacov tŕpol, či si ho nechajú aj naďalej, alebo za šéfa protokolu dosadia svojho človeka. Mal päťdesiatpäť, vedel síce tri jazyky, ale nechcel sa v budúcnosti hrbiť za počítačom v nejakej nadnárodnej firme a počúvať sopliakov, ako mu rozkazujú. Možno si ho nechajú, uvažoval. Veď on je len úradník! Pripravuje stretnutia, zahraničné cesty, vymieňa dary a píše záznamy. A v tom sa vyzná!

„Tak to musíte ísť za ním do sprchy,“ prehodil Martin. „Ale obávam sa, že tam by vašu spoločnosť neuvítal.”

„Počkám,“ Michalko sa zamračil.

Silvia otvorila dvere priamo do premiérovej pracovne.

„Jožko, dajte tie raňajky na stolík.“ Práve, keď pokladal podnos, v zadnej časti kancelárie sa otvorili dvere a vošiel premiér s mokrými vlasmi a uterákom okolo krku. Na to, že mal štyridsaťosem, vyzeral stále dobre. Začal pravidelne behať a cvičiť v posilňovni, ktorú v týchto priestoroch ešte v minulosti dal inštalovať jeden z jeho predchodcov. Bulvárna tlač ho chválila, aké má vypracované bicepsy a hrudník. Zariadil to hovorca. Dohodol sa s redaktorom, vybrali vhodné fotografie a po ich zverejnení s patričným komentárom s ním úrad vlády uzavrel dohodu o vykonaní pracovnej činnosti v oblasti mediálneho poradenstva. Na dobu šiestich mesiacov s mesačnou odmenou tisíc eur. Takáto publicita nie je predsa zadarmo. A všetci boli spokojní.

„Dobré ráno, pán premiér. Musím s vami hovoriť v dôležitej veci.“ Michalko sa nahrnul dnu, za ním vkĺzol aj hovorca.

„Dobré, pán Michalko. Vďaka, Jožko, môžete doniesť čaj. A čo je také dôležité?”

„O šiestej ráno mi volal ruský veľvyslanec. Naliehavo sa potrebuje s vami stretnúť. Už je na veľvyslanectve a čaká, kedy mu zavolám.”

„O čo ide?”

„To nespresnil. Vravel len, že je to skutočne dôležité a musí hovoriť priamo s vami.”

„Teraz nemôžem. O ôsmej príde minister financií a minister zdravotníctva. Chceme riešiť tie zdravotné sestry. O desiatej je tu Belgičan a obed mám s odborármi. Poobede si chcem trochu zacvičiť. Mimochodom, Martin, videl si ten nový stroj v posilňovni? Príď ho potom aj ty vyskúšať. Aha, čaj. Vďaka, Jožko! Ja sa naraňajkujem, páni, ak dovolíte, pretože už som naozaj hladný. No, takže Bogatyrov môže prísť okolo štvrtej.”

„Dobrú chuť. Vyzeralo to byť dôležité. Viem, že Bogatyrov je starý skúsený diplomat, ale zdal sa mi... no... trochu rozrušený.“ Michalko nechcel príliš tlačiť, ale ak ide skutočne o niečo neodkladné, premiér to určite ocení a jeho šance zostať na tomto mieste sa zvýšia.

Premiér vzdychol.

„Dobre, stretnem sa s ním. Ale nebudeme sedieť v Ružovom salóniku, priveďte ho ku mne. Zavolajte mu, nech hneď príde. Hádam ho vybavím rýchlo a stihnem aj tie sestry.”

Michalko vyšiel za dvere telefonovať. Hovorca si sadol do kresla a podal raňajkujúcemu premiérovi vytlačený monitoring médií.

„Nič zvláštne,“ poznamenal. „Sestričky sa búria – podľa mňa nakoniec ustúpia. Ďalšia kritika verejného obstarávania toho nového informačného systému pre Štátnu pokladnicu – tam je to z našej strany nepriestrelné. Všetko v súlade so zákonom. A ešte ten poloblázon, na sobotu chystá ďalší pochod. Nazval ho pochodom za demokraciu a spravodlivosť. Polícia pripravuje maximálne bezpečnostné opatrenia. Prepáč, ale myslím si, že toho Michalka by si sa mal zbaviť. Zdá sa mi až príliš aktívny a pôsobí smiešne. Moja sesternica je celkom šikovná, dobre vyzerá a práve končí na univerzite odbor medzinárodných vzťahov. Toto je robota pre babu. Aj diplomati sa predsa radi pozrú na peknú ženu.”

Premiér si šúchal bradu. Musím sa ešte oholiť, pomyslel si. Alebo možno nie. Podľa nejakého prieskumu vraj majú ženy radšej mužov s drsným výzorom. A ženy, to sú predsa voličky!

„Aj diplomatky?“ žmurkol na hovorcu. „Zasa chceš čítať v novinách, že tu zamestnávaš rodinu za dve tisícky mesačne? Daj ju na ministerstvo zahraničných vecí, tam nebude tak na očiach a ako absolventka sa niečo naučí. Potom uvidíme. Ale čo môže chcieť ten Rus?“

„Neviem. Keby to bolo niečo štandardné, tak to rieši – ako vždy – cez ministerstvo zahraničných vecí. Ropa a plyn sú podpísané na štyri roky dopredu a aj tranzit cez Ukrajinu je vybavený. Toto bývali často reálne problémy, teraz fakt neviem.”

Aj keď premiéra občas novinári označovali za rusofila, oveľa radšej jednal s Američanmi. Tam to bolo vždy v pohode, optimistické, všetci sa usmievali a takmer nič nebolo problémom. Všetko sa dalo nejako vyriešiť. Ale títo Rusi! Len potláčaný pátos, podráždenie zo straty vplyvu superveľmoci a preexponovaná hrdosť.

„Uvidíme, Martin. Ale nemám z toho dobrý pocit.“ Premiér dojedol, dopil čaj a išiel sa prezliecť. Nemal rád problémy. Vyznačoval sa skôr účelovými ako obdivuhodnými vlastnosťami. Kombináciou skúseností, poznaním ľudí, usilovnosťou v úradovaní a intrigami sa stále držal na čele strany. Stotožnil stranu so sebou a ostatní mu iba sekundovali. Hlboké pokrytectvo sa snažil úspešne maskovať schopnosťou využívať vlastné aj cudzie vášne pre svoje skryté zámery, ktorým tak často dodával nádych potrebnosti a sociálnej spravodlivosti pre všetkých občanov.

-

Ivan Sergejevič Bogatyrov, mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Ruskej federácie v Slovenskej republike, dorazil na úrad vlády o trištvrte na osem. Michalko zabezpečil, aby jeho limuzínu pustila ochranka pri bráne rovno k zadnému vchodu. Bol to veľvyslanec, a tí predsa nechodia na prehliadku a nepípajú pri prechode cez bezpečnostný rám ako turisti na letisku. Okrem toho, že išlo o neoficiálne stretnutie, do budovy úradu vlády sa začali pomaly trúsiť zamestnanci, ktorým práve začínala pracovná doba. Nikto nemusí zbytočne očumovať a vidieť, čo netreba. Také bolo Michalkovo heslo.

Čakal pri zadnom vchode a keď veľvyslanec vystúpil z auta, vykročil dopredu a spustil: „Razrešite privestvovať vas v učreždeni praviteľstva Slavackoj...”

„Nenada,“ prerušil ho Rus a podal mu ruku. Z vedľajšieho sedadla vystúpil chudý päťdesiatnik v sivom obleku. Michalko ho už raz videl na recepcii pri príležitosti ukončenia 2. svetovej vojny.

„Poznáte pána Lazutina, gaspadin Michalko? Je radcom na našej ambasáde.“ Veľvyslanec hovoril slovensky so silným prízvukom, ale dalo sa mu rozumieť. Lazutin krátko kývol hlavou a protokolista čakal, že ešte aj zrazí opätky ako cársky dôstojník. Nič také sa však nestalo, ale Michalko aj tak tušil, aké je mužovo pracovné zaradenie.

„Myslím, že sme sa už videli, Vaša Excelencia. Pôjde aj on s vami k premiérovi? Myslel som, že stretnutie bude iba medzi štyrmi očami.”

„To závisí od vášho premiéra.“ Bogatyrov pohol lícnymi svalmi, čo sa dalo pokladať za náznak úsmevu. „Poďme.”

Ivan Sergejevič sa stal diplomatom už za Gorbačova a jeho ministra zahraničných vecí Ševarnadzeho. Začiatkom osemdesiatych rokov absolvoval MGIMO – elitnú sovietsku univerzitu medzinárodných vzťahov. Potom slúžil vlasti na leteckom polygone v Astrachane. Ako diplomatický elév vo funkcii atašé, potom si ako tretí tajomník odkrútil pár rokov vo Washingtone a neskôr bol veľvyslaneckým radcom v Kuala Lumpur. Prvý veľvyslanecký post dostal vo Vietname a teraz pôsobil na Slovensku.

Bol prekvapený, keď dostal túto ponuku, pretože sa vždy považoval skôr za experta na východnú Áziu alebo anglosaské krajiny. Ale veľvyslanecká funkcia sa neodmieta. Poznal viacerých Slovákov, ktorí študovali MGIMO spolu s ním a teraz boli na významných pozíciách v diplomacii alebo – čo bolo ešte lepšie – v biznise. Napokon, hovoril sebe aj manželke, Slovensko je civilizovaná malá krajina, nemalo by to tam byť až také zložité.

Nemalo. Až do dnešného rána. Ešte cítil to brnenie v ruke, keď ho o pol šiestej ráno zobudil telefón a hovoril s Ním. Mierne podráždeným, že veľvyslanec ešte spí, hoci je už pol ôsmej ráno a pracovný deň. Prezident zabudol na dvojhodinový časový posun.

-

Situácia pred priestormi predsedu vlády sa zmenila. Teraz čítal bulvárny denník Miloš a Ľuboš žul bagetu so šunkou a syrom, ktorú mu Jožko nakoniec urobil. Musel však sľúbiť, že už nebude pchať hlavu do jeho kuchynky a žobrať o jedlo.

Michalko priviedol Rusov k vstupným dverám a zazvonil. Bogatyrov pozrel na ochrankárov a žoviálne prehodil: „Kak u vas, molodci?“ Tí naňho pozreli, ale keďže ani jeden z nich už nepatril ku generácii, ktorá mala v škole povinnú ruštinu, akurát niečo zamrmlali a Ľubošovi pritom vypadol z úst kúsok rozžuvaného syra.

„Sorry, sorry,“ začal sa zmätene ospravedlňovať, ale to sa už otvorili dvere a všetci traja vošli dnu. Prechádzajúc cez sekretariát Bogatyrov pozdravil sekretárky a pri vstupe do kancelárie premiéra nasadil profesionálny úsmev. Lazutin sa tváril stále rovnako a Michalko sa začal potiť. Teraz si vyčítal, že nepoužíva ten antiperspirant od manželky. Do riti! Ešte nie je ani osem ráno a on tu lieta po schodoch ako nejaký údržbár k pokazenému hajzlu, nadával v duchu.

Premiér a hovorca vstali z kresiel. Michalko zatvoril spojovacie dvere na sekretariát a čakal, čo bude ďalej.

„Vitajte, Excelencia,“ pristúpil premiér s natiahnutou pravicou k Bogatyrovovi. „Čo pre vás môžem urobiť? Nech sa páči, sadnite si. Čím vás môžem ponúknuť?”

„Dáme si čaj.”

„Výborne, my si dáme s vami. Akoby na mňa liezla nejaká nádcha, dobrý čaj nikdy neuškodí. Môjho hovorcu poznáte a váš kolega je pán...”

„Lazutin. Jevgenij Ivanovič. Pán premiér, ospravedlňujem sa, že som vás takto neočakávane prepadol. Určite máte svoj program, ktorý by som nerád narušil, ale ide o veľmi dôležitú vec,“ veľvyslanec sa odmlčal. „Bolo by vhodné, aby sme pri tom, čo som splnomocnený vám oznámiť, boli iba my traja. Ako s tou informáciou naložíte neskôr, je plne vo vašej kompetencii, ale teraz by som uvítal, keby ste akceptovali moju žiadosť.”

Premiér nadvihol obočie. Hovorca sa tváril urazene a Michalko už otváral dvere. Poznal takéto situácie.

„V poriadku, Excelencia. Martin, pán Michalko, počkajte vedľa. A nech donesú tie čaje.”

Hovorca s protokolistom odišli, no veľvyslanec sa ešte ošíval. „Pán premiér, je mi to trápne, ale skôr ako začneme, by som sa vás rád spýtal, či tu máte nejaké zariadenia, ktoré bránia nahrávaniu nášho rozhovoru a dokážu rušiť aj diaľkový odposluch? Pretože ak nie, tu Žeňa má jedno také špičkové prenosné zariadenie so sebou a môže ho zapnúť.”

Premiér mierne očervenel.

„Viete,“ začal, „trúfam si povedať, že pán Lazutin má také rušiace zariadenie už dávno zapnuté. Tiež si myslím, dokonca som si istý, že nie je obyčajný diplomat a jeho hlavným zaradením je práca pre vašu rozviedku. Aj my máme tajnú službu – ako je vám známe – a občas zistia aj zaujímavé informácie. Teraz k vašej otázke. Áno, mám tu také zariadenie. Dokonca ma minister vnútra naučil, ako ho ovládať. Ja síce nie som technický typ, ale povedali mi, že zabraňuje všetkým možným odposluchom, dokonca aj cez GSM, WiFi, BlueTooth a ešte neviem čo všetko. Malo by to úplne zablokovať všetky technické prostriedky. Takže, teraz vstanem a zapnem to. A potom už konečne môžeme prebrať záležitosť, kvôli ktorej ste prišli.”

Pristúpil k svojmu pracovnému stolu, otvoril zásuvku a niečo stlačil. V tej chvíli vstúpil Jožko – už oblečený do čašníckeho smokingu s motýlikom –, položil na stôl čaje a odišiel. Dvere sa zatvorili a Bogatyrov spustil.

„Dnes, skoro ráno, pán premiér, mi volal prezident.”

„Predpokladám, že váš,“ usmial sa premiér.

„Samozrejme, náš. Ide o veľmi delikátnu a citlivú záležitosť, ktorá sa však môže stať aj veľmi výbušnou. Doslova. Preto vás chcem opätovne požiadať o diskrétnosť a pán prezident vás chce požiadať v tejto veci o pomoc.”

„To ma teší, že sa na mňa obracia s dôverou, tak spustite, Excelencia.”

Bogatyrov začal hovoriť. Lazutin občas niečo doplnil. Čím dlhšie hovorili, tým premiérova sánka klesala nižšie a nižšie, až mu na konci prišlo nevoľno. Toto je zlý sen, pomyslel si. Už len takéto niečo nám chýbalo!

II. Centrála Služby 10:20

Vlado Lánik sa opäť pozeral na hodinky. Boli pekné, breitlingy, a ukazovali niečo po štvrť na jedenásť. Ešte keby tak boli pravé, trpko sa usmial. Už aj šéf inšpekcie a vnútornej bezpečnosti Tichý sa ho raz na obede spýtal, odkiaľ zobral na také drahé hodinky. Musel mu vysvetliť, že je to napodobenina z Číny. Kamarát mu ich doniesol za tridsať eur. Taká sprostosť, ale cítil sa s nimi akosi lepšie. Šéf vnútornej sa vtedy zasmial a tvrdil, že jemu také na dovolenke v Turecku núkali za stopäťdesiat. Dodal, že mu odľahlo, pretože teraz nemusí viesť voči nemu vnútorné vyšetrovanie kvôli desaťtisícovým hodinkám. Vlado si pomyslel, že Tichý sa stáva čoraz väčším debilom. Ale smiať sa už môže. On stále nie.

Pred trinástimi rokmi nastupovali spolu do Služby ako čerství absolventi. Dnes je Vlado stále len obyčajný referent a Tichý už dva roky šéfuje jednej z kľúčových sekcií. Bývalému riaditeľovi Služby sa pchal do zadku a keď starý šéf inšpekcie musel odísť kvôli alkoholu za volantom, posadili ho na jeho miesto. Volali ho posmešne okresný inšpektor, bol taký úbohý formát. Zakrádal sa po vnútornom parkovisku Služby, opisoval údaje z tachometrov služobných áut a následne porovnával s údajmi v knihách jázd. Keď zistil rozdiel nad desať kilometrov, hneď napísal správu o podozrení z nehospodárneho využívania zvereného majetku a poslal ju riaditeľovi. Rozhodne nebol, čomu sa hovorí v kolektíve obľúbený. Veď sa aj občas Vladovi, ako starému kamarátovi, posťažoval: „Vieš,“ hovoril s uboleným výrazom. „Keď si na vrchole, si často sám, len so svojou zodpovednosťou.“ Vlado predpokladal, že na nejakom vrchole bol naposledy, keď prišla delegácia rumunskej tajnej služby a vyviezli sa spolu lanovkou na Lomnický štít.

Dnes sa to strašne vlečie. Do obeda ešte ďaleko, nie je čo robiť a ešte aj kolega je služobne mimo. Vlado prechádzal pohľadom po opustenej malej kancelárii. Dva stoly, dve stoličky, vešiak, skriňa a vedľa nej malý trezor ukotvený do dlážky. Na oknách stále depresívne stiahnuté žalúzie a bezpečnostné fólie.

Nechcelo sa mu tu sedieť. Keby mal aspoň internet v počítači! Lenže ten je iba v miestnosti na chodbe a pri každom príchode a odchode sa treba prihlasovať pod prideleným kódom. Okrem toho je monitorovaný, takže môže na ňom vyhľadávať iba bežne dostupné informácie. A jeho počítač v kancelárii? Nastavený len na najnižší okruh informácií z rešerší otvorených zdrojov, teda prakticky len z výstupov v médiách. Takže to je vlastne jedno, pomyslel si. Pozrie si ešte raz spis k tej preverovanej firme, ktorá chce získať potvrdenie o priemyselnej bezpečnosti, ale asi z toho nič viac nedostane. Nová firma, mladí ľudia vo vedení, žiadne rizikové obchody − vyzerá to bez problémov.

Takto dopadol. Pamätal si veľmi dobre, ako ho v piatom ročníku na fakulte prešedivený docent Maliarik zavolal po prednáške na kávu do svojho kabinetu. Začal sa vypytovať, či už má vyhliadnuté nejaké zamestnanie, čo by chcel v živote robiť, ako chce využiť schopnosti, ktoré v ňom sú, a podobné frázy.

„Pán kolega,“ povedal nakoniec Maliarik slávnostne, „nerozmýšľali ste niekedy o tom, že by ste pracovali pre štát? Pre vlasť? Pre Službu?”

O Maliarikovi sa na fakulte hovorilo všeličo. Že je starý eštebák, že bol niekedy veľké zviera na Februárke, ale po šesťdesiatom ôsmom ho vyrazili a ďalších dvadsať rokov robil jazykového korektora vo vydavateľstve odbornej literatúry. Až po zmene režimu prišiel na fakultu, urobil si docentúru a prednášal medzinárodné vzťahy.

„A vy ste boli v Štátnej bezpečnosti, pán docent?“ spýtal sa Vlado.

„Nie, to nebola klasická eštébé, ako sa teraz hovorí. Neverte všetkému, čo sa píše. Ja som bol na Prvej hlavnej správe,“ povedal hrdo Maliarik. „To bola rozviedka, mladý muž!

Žiadne vypočúvanie farárov, sledovanie disidentov alebo mlátenie dlhovlasých a pankáčov. Rozviedka získava informácie v zahraničí, riadi tam agentúrne siete. Rozviedka, to je elita každej tajnej služby! Tam som ja slúžil a som na to hrdý,“ pokyvoval nostalgicky hlavou.

„Tak prečo ste odišli?”

„Vyhodili ma, tí stalinisti. Bol som dubčekovec, podporoval som obrodný proces a nesúhlasil s ruskou inváziou. No, ale späť k našej veci. Ak máte záujem, ozve sa vám pán, ktorý sa predstaví ako Bezák. Stretnete sa s ním a on vám vysvetlí, čo a ako. Ak nie, zabudneme na to. Takže?“ spýtavo pozrel na Vlada.

Súhlasil. Povedal si, že skúsiť to môže. Je apríl, o mesiac sú posledné štátnice a on by sa mal najneskôr v septembri niekde zamestnať. Vlada vtedy táto oblasť celkom zaujímala. Práve v nej končila jedna éra, ktorá sa určite nedala označiť za slávnu a aj v novinách písali, že teraz chcú do Služby nových, mladých, nezaťažených ľudí, ktorí v niečom vynikajú a majú záujem pôsobiť v tomto odbore. Neskôr, keď sa oboznámil so špecifickým spravodajským jazykom, dovtípil sa, že práve starý Maliarik robil pre Službu to, čomu sa slangovo hovorí agent-tipár.

Bezák sa s ním skontaktoval o tri dni. Potom sa to rozbehlo − úvodný pohovor, komplexná zdravotná prehliadka v nemocnici ministerstva vnútra, kde musel tvrdiť, že ide k polícii, neskôr psychotesty a na záver detektor lži. Testy telesnej zdatnosti mu − vzhľadom na zjavne dobrý fyzický stav − odpustili.

Bol prekvapený, že na detektore to nefunguje tak ako vo filmoch – že si sadne a oni mu hneď povedia, či klame alebo neklame. Naopak, vopred dostal tlačivo s ôsmimi otázkami, kde musel písomne odpovedať iba áno alebo nie a na druhý deň sa s ním vyšetrovateľ najskôr dve hodiny nenútene rozprával o banálnych veciach, kým začal klásť dopredu známe otázky. Vlado priznal fajčenie trávy v prvom ročníku na vysokej − Bezák mu zdôrazňoval, že musí hovoriť pravdu −, a na kontrolnú otázku, či sa to opakovalo, odpovedal pravdivo, že nie. Keď bolo po všetkom, podpísal mlčanlivosť, za dva týždne urobil štátnice, bez problémov obhájil diplomovku, v rámci oslavy sa na prenajatej chate so spolužiakmi dobre opili a konečne pretiahol Zuzku, s ktorou už rok flirtoval. Dodnes si nie je istý, či bol na tej chate jediným, ktorému sa to podarilo, ale teraz to už bolo jedno.

Ohlásili sa zasa začiatkom júla. Bezák mu na stretnutí v malej kaviarni oznámil, že výsledky na psychotestoch dopadli výborne, bezpečnostnú previerku vyhodnotili bez problémov a majú s ním veľké plány. Nastúpiť však musí už od augusta. V poriadku, povedal si, veď aj tak nemá teraz v lete čo robiť.

Spolu s ďalšími nováčikmi absolvoval dvojmesačný základný spravodajský kurz v školiacom stredisku v malej dedine na kraji Bratislavy. Raz sa napriek zákazu vybrali do miestnej krčmy a hneď sa stali terčom posmeškov domácich štamgastov v montérkach. Nalievajúc sa hnusne chutiacim pivom na nich ukazovali prstom a pokrikovali: „Aha, to sú tí oní... špeciálni agenti, síajej. Už ste dnes zmlátili nejakých dôchodcov? Koľko si zabil teroristov?”

Pravdepodobne to patrilo k miestnemu folklóru. Inak to však dopadnúť nemohlo. Školiace stredisko bolo už dávno dekonšpirované, ale nikto to neriešil. Nie sú peniaze, krčili plecami školitelia. Rozprávke o pekárni predsa nemohol aj tak nikto uveriť. Pekáreň s množstvom antén a satelitov na streche, do ktorej na pol ôsmu chodia mladí ľudia v oblekoch a popoludní z nej vychádzajú? Takéto krytie pôsobilo smiešne. Vlado si myslel svoje, ale neprotestoval.

Po kurze nastúpil priamo do kancelárie riaditeľa Služby. Triedil poštu a pripravoval šéfovi administratívne podklady. Mal byť stále k dispozícii. Lenže riaditeľ ráno prišiel, dal si kávu a odišiel. Celý deň chodil po stretnutiach s politikmi, lobistami a podnikateľmi, ktorí riešili svoje problémy a potrebovali od neho pomoc. Prípadne sa s ním chceli ukázať, aby stúpol ich kredit pred ostatnými. Čo mu zostávalo? Vo vládnej koalícii bolo veľa strán a s každou z nich, ako aj s jej sponzormi, potreboval byť zadobre. Do kancelárie sa vracal o štvrtej-piatej popoludní a až vtedy začal vybavovať poštu, stretávať sa s podriadenými a vydávať pokyny. Keď sa Vlado dostal domov o desiatej večer, tak bol rád. Nesťažoval sa, bol slobodný a čakal na šancu. Tú mu riaditeľ sľúbil. Bol s ním spokojný. O rok sú voľby, povedal mu, a keď všetko dobre dopadne, pôjdeš na rozviedku za šéfa 2. odboru, možno vycestuješ. Ale teraz ťa potrebujem tu.

Voľby však neskončili podľa riaditeľových očakávaní. Vystriedal ho nový riaditeľ. Ten si priviedol svojich ľudí a Vlada preradili na odbor bezpečnostných previerok firiem. Pre Národný bezpečnostný úrad analyzovali a sumarizovali informácie z vlastných evidencií a databáz. Kancelárska práca bez fantázie. Žiadne preverovanie v sídlach spoločností. Akurát šéf sekcie Juraj Strečanský, ktorý pracoval v Službe už dosť dlho, občas prišiel s požiadavkou, že do informácie treba ešte niečo doplniť, či firmu odsúhlasiť ako bezproblémovú, aj keď z podkladov to tak nevyzeralo. Tvrdil, že je to na pokyn samotného riaditeľa. Vlado urobil, čo mu povedal, aj keď vedel, že niekedy sa dôležité veci úmyselne nezasielajú alebo sa, naopak, informácie vymýšľajú podľa zvláštneho zadania. On tie podklady nepodpisoval, tak čo.

Po pár rokoch to prasklo. Niektorí vplyvní podnikatelia sa začali sťažovať politikom a poslaneckému výboru pre kontrolu činnosti, že ich príslušníci Služby vydierajú. Vraj, ak nezaplatia, nedostanú bezpečnostnú previerku. Mnohí radšej zaplatili, ale keď už boli finančné požiadavky prehnané a im hrozilo, že nedostanú veľké štátne zákazky, s ktorými už počítali vo svojich príjmoch, vzbúrili sa a prepukla aféra.

Prípad vyšetrovala prokuratúra, zvláštny tím vyšetrovateľov, riaditeľ Služby zahájil vlastné šetrenie, aj Vlado bol vypovedať, ale nedokázalo sa nič. Nikto nebol obvinený a celá kauza bola odložená s tým, že skutok sa nestal. Okrem toho sa blížili ďalšie voľby a všetci naznačovali, že by teraz nebolo vhodné rýpať palicou do hovna. Tí, čo boli podozriví, s úsmevom zo Služby odišli. Len na Vladovi zostal tieň, že v tom išiel s nimi, hoci nikdy nezobral ani korunu a do priameho kontaktu s preverovanými firmami vôbec neprišiel.

Keď tí, čo v tom boli skutočne namočení – teda riaditeľ sekcie, riaditeľ odboru, ich zástupcovia a dvaja referenti – odchádzali, usporiadali poriadnu rozlúčkovú párty. Prenajali si erotický salón na okraji Bratislavy so striptérkami, prostitútkami, neobmedzeným množstvom jedla a pitia a pozvali tam svojich kamarátov i zopár kolegov, ktorí v Službe zostávali. Vlado tam išiel tiež. Napriek tomu, že noví šéfovia všetkých upozorňovali, aby sa už s týmito ľuďmi nastýkali. Išiel tak trochu zo solidarity a ešte viac zo vzdoru. Keď ho vyhodia, premietal si v hlave cestou tam, aspoň sa rozhýbe a pôjde robiť niečo iné.

-

Vtedy, v sobotu nad ránom, sa už väčšia časť zúčastnených porozliezala po izbách. Niekto sám a kto ešte vládal, zobral so sebou jedno z pripravených dievčat. Vlado sedel sám pri stole s množstvom nedopitých pohárov, zvyškov jedla a plných popolníkov. Priknísal sa k nemu jeho – už bývalý – šéf s otvorenou fľašou Jacka Danielsa a prisadol si.

„Ahoj, nadporučík,“ prehodil Strečanský a hľadal po stole čisté poháre. „Vypiješ si so mnou? Kurva, chcel som ešte dať návrh na tvoje mimoriadne povýšenie. Ale nestihol som. Dedo ma vyrazil. Už si mohol byť kapitán.”

„Ďakujem, plukovník. O dvesto korún vyšší plat by ma z biedy nevytrhol a predvádzať sa so štyrmi hviezdičkami nemôžem, keďže uniformy nenosíme. Ale vypijem si s tebou,“ Vlado pozrel na usmiate dievčatá. „A ty čo nejdeš hore? Počul som, že sa rozvádzaš.”

„Hej, rozvádzam. Za rok mám päťdesiat, ty o dvadsať menej. Pochopíš to neskôr. A okrem toho, teraz sa mi nechce. Hovorí sa, že jebačka je pre chudobných, my bohatí si radšej vypijeme!“ Strečanský sa nahlas smial na vlastnom bonmote.

„To som už niekde počul,“ usmial sa Vlado. „Ale ja bohatý ešte nie som. Ty čo budeš teraz robiť? Rozvedieš sa, nájdeš si mladú pipku a budeš s ňou chodiť po obchodných centrách a platiť za jej nákupy? Budeš chcieť byť frajer, kúpiš si veľkú motorku, vydrbeš sa v zákrute nejakej okresnej cesty a prinajlepšom si zlomíš nohu. Počul som, že to sa často stáva policajtom na dôchodku.”

„Nebuď sarkastický,“ Strečanský konečne našiel čisté poháre a nalial do nich. „Cítim, že si na niečo nasratý. Zober si babu a choď na desať minút hore. Alebo koľko vydržíš, veď si ešte mladý. Všetko je zaplatené v našej réžii. Ja ťa tu počkám.”

„Ďakujem. Som šťastne ženatý a s manželkou sa pokúšame o dieťa, takže nemôžem mrhať silami. Okrem toho, vieš, že som mal svadbu v kostole a niektoré veci jednoducho rešpektujem.”

„Chápem a rešpektujem to aj ja. Veď vieš, že si len robím srandu. Ale teraz vážne,“ Strečanský si zapálil cigaretu a znovu dolial. „Chcem sa ti poďakovať. Za to, že si prišiel, veď tie kurvy z inšpekcie ťa kvôli tomu určite budú vyťažovať. Ale hlavne za to, ako si sa zachoval počas vyšetrovania. Mohol si nás potopiť, keby si chcel, alebo nám to minimálne veľmi znepríjemniť.”

„Ale nechcel som. Ja také veci nerobím. Neberiem peniaze, ale ani nebonzujem. A daj mi cigaretu,“ Vlado luskol prstami.

„Veď si prestal!”

„A zasa začal. Nemám teraz dobré obdobie. Fero, náš psychológ, by povedal, že potrebujem nejakú barličku.“ Zapálil si.

Strečanský sa opäť začal smiať. „Áno, Fero sa v tom vyzná. Ten potrebuje takú barlu, že už o desiatej ráno má v sebe pol fľaše vodky.”

„Fero? To som nevedel.”

„Ešte veľa vecí nevieš, Vladko. Pozri, ja som bol v Službe od jej vzniku. Zažil som veľa riaditeľov, aj Baxu som prežil. Predtým som bol vyšetrovateľ na kriminálke. Povedal som si, že prišiel čas zarobiť si, zbaliť kabelu a vypadnúť. A užiť si ten zvyšok života tak dobre, ako to pôjde. Aj ty dospeješ do takej fázy. Možno za rok, možno za päť a možno za desať. Zistíš, že sú možnosti, len ich musíš využiť. Ty máš v sebe potenciál. Videl som tvoju prácu a čítal tvoje hodnotenia. Teba nevyhodia. Si ideálny pešiak. Urobiť dobre svoju robotu, nebyť príliš iniciatívny, rýchlo chápať nové postupy a samostatne riešiť úlohy. Tak, aby tvoji šéfovia mali čas na vlastné biznisy. Možno to poviem básnicky, ale tvoj potenciál je na dobro aj na zlo. Uvidíš, čo bude výhodnejšie.“ Strečanský znova ulial z fľaše a štrngli si.

„Počúvaj, Ďuro,“ Vlado krútil pohárom a skúmavo sa zahľadel na muža naproti. „Aspoň ste si dobre zarobili?”

„Budem úprimný, dobre. Keď sa ti rysuje veľká štátna zákazka za stámilióny korún a potrebuješ jedno sprosté potvrdenie o priemyselnej bezpečnosti, tak rád pustíš päť aj desať miliónov. Všetci sú spokojní. A takých firiem je veľa. Len potom začali niektorí kričať, že sme nenažraní a preháňame to. Ale my sme ceny nezvyšovali. Oni sami začali rozbíjať systém, ktorý dobre fungoval. Ale, srať na to. Ideme ďalej. Hlavne to, čo zarobíš, musíš dobre investovať. Nemať to doma v škatuliach ako niektorí idioti, čo si myslia, že keď za pár rokov prejdeme na euro, tak tie milióny prinesú do banky a bez problémov im ich zamenia. Ja napríklad už teraz vlastním tretinu tohto výnosného podniku,“ zatočil rukou dookola, „a mám ďalšie plány. Dobré, nie? Vieš, ako to chodí. Bolo treba aj zaplatiť. Vyšetrovateľov, prokurátorov, niečo cez sprostredkovateľov šuchnúť do neoficiálnych straníckych pokladníc. Aby veci dopadli tak, ako majú. Ale aby aj spravodlivosť zostala slepá, to ti je, kurva, naozaj veľmi drahé!“ Strečanský sa obzeral cez plece, ako keby kontroloval, či je ešte niekto schopný počúvať, o čom hovoril.

„Tak, dobre.“ Vlado dopil whisky a vstal. „Ja už pôjdem. Vďaka za pozvanie. Bol to... hm... zaujímavý večer.”

„Kam by si chodil? Veď je sobota. Iba tri hodiny ráno. Ešte si vypijeme!“ Strečanský ukázal na takmer plnú fľašu pred nimi.

„Nie, vďaka. Svokor má zajtra narodeniny, sme s Evou pozvaní na obed. Zavolám si taxík a idem,“ obliekajúc si sako vyťahoval z vrecka telefón.

„Nevolaj. Máme tu svojho taxikára. Ivanka,“ kývol Strečanský na dievča pri bare. „Zavolaj Dušana, odvezie môjho kamaráta. A ty,“ obrátil sa k Vladovi, „nezabudni, čo som ti povedal. Ak budeš v budúcnosti niečo potrebovať − pomoc, peniaze, nejakú službu −, na mňa sa môžeš vždy obrátiť.”

„Vďaka. Maj sa.“ Podali si ruky.

Ivanka pristúpila k Vladovi. Bola naozaj pekná. Vlado sa divil, prečo si ju nikto neodviedol hore do izby. „Poďte, bude stáť pri zadnom východe.”

„Tu je aj zadný východ?”

„To nepoznáš? Čo vás teraz v tých školách učia?!“ hulákal Strečanský, ktorý si medzitým aj s fľašou prisadol na sedačku k zostávajúcim chichotajúcim sa dievčatám. „Vždy predsa musíš mať zadné vrátka. Alebo, ako hovoríme my, Štúrovci, backdoor,“ rehotal sa vlastnému vtipu. Dievčatá vyzerali, že to zrejme nepochopili, ale aj tak sa usmievali. Bola to ich práca.

„Aj vy pracujete tam... u tých v tej Službe?“ prehodila Ivanka počas chôdze a profesionálne si Vlada premeriavala.

„Nie,“ odvrkol. „Dokladám tovar do regálov v Tescu.“ Vzápätí ho to zamrzelo, veď tá baba sa iba normálne spýtala. Stále bol naštvaný. Nechcel si priznať, že sám na seba, a tak sa vŕšil na dievčati, ktoré si tiež zarába na svoj život ako vie a je to jej slobodná voľba.

Kto vie, keď ho inšpektori vyhodia, možno jej aj povedal pravdu.

„Prepáčte. Ďakujem. Dobrú noc.“ Nasadol do auta a nechal sa odviezť domov.

-

Nevyhodili ho. Bol síce na únavnom bezpečnostnom pohovore, odpovedal na bežné otázky, ale mal pocit, že to bola len formalita. Všetky potrebné informácie o Strečanskom a jeho spoločníkoch predsa už dávno majú. Aj zápis z tohto pohovoru len opečiatkujú, vložia do spisu a uložia v archíve. Bolo rozhodnuté, nebolo už čo riešiť a blížili sa voľby.

Prišiel nový riaditeľ. Potom ďalšie voľby a zasa nový riaditeľ. Každý si so sebou priviedol svojich známych, kamarátov, kamarátových kamarátov alebo ľudí, ktorých mu tam nominovali politici a nebolo možné ich odmietnuť. Tí vždy obsadili funkcie riaditeľov sekcií, odborov, rôznych zástupcov alebo ich po pár mesiacoch vyslali na lukratívne miesta do zahraničia ako oficiálnych styčných dôstojníkov Služby s diplomatickým krytím. Nechodili na personálne pohovory, psychotesty ani detektor lži. Ich bezpečnostná previerka bola zdrapom papiera a ešte sa sťažovali, že musia vypisovať také hlúposti ako bezpečnostný dotazník, ktorý má niekoľko desiatok strán. Nepotrebovali absolvovať základný spravodajský kurz, za mesiac sa tvárili, že všetko vedia, pretože videli niekoľko špionážnych filmov a čítali nejakú knihu od Forsytha alebo LeCarrého.

Boli prekvapení, že to v Službe nefunguje ako vo filmoch.

Že nie je možné online sledovať ľudí v teréne na monitoroch počítačov, že sa nedá okamžite dostať k ich bankovým účtom, že je takmer nemožné vybaviť odpočúvanie telefónu za päť minút alebo im vliezť nepozorovane do počítača a prezerať si ich súbory. Služobné zbrane nemali zamknuté v trezore, nosili ich so sebou a čím väčšie, tým lepšie.

Vladov súčasný sekčný šéf Viliam Kraus bol tiež človekom z tejto kategórie. Niekoľko mesiacov so sebou vláčil dvaapolkilovú pištoľ Desert Eagle, až kým mu v jednej reštaurácii nepadla na zem a nedošmýkala sa k vedľajšiemu stolu, kde pokojne večerala mladá rodina. Namiesto toho, aby odišiel, strčil pištoľ naspäť za opasok a pokojne ďalej popíjal s kamarátmi, zatiaľ čo vystrašený prevádzkar zavolal políciu. Všetko sa vysvetlilo, ale riaditeľ Služby následne vydal pokyn, aby sa služobné zbrane nosili pri stretnutiach vo verejných priestoroch iba v prípade nevyhnutnosti.

Kraus bol bývalý vojak z povolania, politruk, absolvent Vojenskej politickej akadémie Klementa Gottwalda v Bratislave, ktorý si po revolúcii ťažko hľadal uplatnenie. Pár rokov sa potuloval po ministerstve obrany ako propagačný referent. Tam vznikla aj jeho prezývka Vilko Nástenkár, ktorú nenávidel. Keď však jeho manželka napísala ministrovi sťažnosti a podala trestné oznámenie kvôli domácemu násiliu a alkoholickým excesom, musel sa Vilko s armádou nedobrovoľne rozlúčiť. Rozviedol sa, sedel doma, popíjal a nadával na nevďačný svet, ktorý nedokáže využiť jeho obrovský potenciál. Po pár mesiacoch sa predsa len rozkýval a v mieste svojho bydliska založil lokálnu bunku novej politickej strany, ktorej hviezda rýchlo stúpala. Aktívne sa zapájal do straníckych aktivít a začal o sebe tvrdiť, že je bezpečnostný expert. Obvolával redaktorov všetkých médií a vnucoval im svoje stanoviská k problematike bezpečnosti. Po volebnom víťazstve jeho kroky nemohli viesť inam, než tam, kde podľa svojho najnovšieho presvedčenia vždy patril − do Služby.

Kraus nemal Vlada rád. Prejavilo sa to aj na jednej z porád, kde Vlado náhodou zastupoval chorého vedúceho oddelenia. Vtedy Kraus odporúčal podriadeným, aby viac využívali operatívne postupy, o ktorých nedávno čítal vo výbornej českej knihe s názvom Mistři tajné služby. Viacerí chápavo pokyvovali hlavami, že si tú knihu zoženú, prečítajú a čo sa bude dať, aplikujú do svojej práce.

Do Vlada vošla škodoradosť a prihlásil sa o slovo. Vysypal zo seba, že knihu už dávno čítal a vôbec nie je aktuálna. Väčšinou popisuje postupy spred štyridsiatich, päťdesiatich rokov, odohrávajúce sa v kulisách studenej vojny, ktoré sú v dnešnej digitálnej a globalizačnej dobe zastarané a prakticky nevykonateľné. Kraus mu oponoval, že ide o excelentné kúsky špičkových špiónov a rozviedčikov z obidvoch strán železnej opony, načo Vlado kontroval, že ak by boli takí majstri, ako sa o nich píše, tak by sa predsa nenechali chytiť. Skutočný majster je podľa jeho názoru ten, koho nikdy nechytia a nepíšu o ňom žiadne knihy.

Keď porada skončila, Kraus si Vlada zavolal k sebe a ironicky mu povedal, že ho je možno v Službe škoda a uplatnenie by určite našiel aj na inom mieste.

To mal pravdu! Pred dvoma rokmi Vlada oslovili z Vojenského spravodajstva, aby prešiel k nim. Jeho vzťah k vojakom bol však dosť zdržanlivý, nehovoriac o tom, že mnohých z nich pokladal ešte za hlúpejších, ako boli jeho niektorí súčasní kolegovia. Podľa rôznych informácií sa ich vedenie menilo ešte častejšie ako v Službe a aj vrabce čvirikali, že tam stále proti sebe bojujú viaceré záujmové skupiny. Bolo iba otázkou času, kedy sa nejaké škandály dostanú na verejnosť...

-