Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Michaela Rosová

Nepokojní spáči

© Michaela Rosová, 2022

Illustrations © Patrícia Koyšová, 2022

Design & Layout © Matúš Lelovský, 2022

© Artforum, 2022

Font face: PT Sans & PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Michaela Rosová

Nepokojní spáči

Zrúcanina

Bol to odjakživa veľmi obyčajný hrad, nič si o sebe nenamýšľal a vlastne bol sám prekvapený, že vydržal tak dlho. Za tých pár stoviek rokov až po dnešok videl veľa šľachticov a šľachtičien, slúžok aj kočišov, všelikto sa tu narodil, žil a umrel, a potom prišli bádatelia a zberatelia starých predmetov a občas zlodeji.

Poloha nebola natoľko strategicky výhodná, aby sa tu odohrávali veľké drámy. Naopak, hrad stál v ústraní. Veľký život, vrcholy a pády, tie prebiehali úplne inde.

Delové gule raz zakúsil, ale bolo to krátke obliehanie už veľmi dávno.

Hrad sa rozpadával, ale neprispeli k tomu ani tak vojnové zranenia alebo požiare, hoci aj také pamätá. Skôr šlo o nezáujem jednotlivých majiteľov.

Treba na tomto mieste zdôrazniť, že hradu to neprekážalo. Bol starý a unavený, a nič si neželal väčšmi než schátrať definitívne, rozpadnúť sa a splynúť s okolitou krajinou. Vítal s tichou, melancholickou vďakou každý vietor a dážď, ochotne mu nastavoval tvár, a kamene pozvoľna zvetrávali, steny sa drobili, zem sa poddávala. Hrad klesal, rúcal sa sám do seba, zatváral sa ako kvet za súmraku.

Ibaže potom sa tu raz objavil mladý zanietený dobrovoľník, poobzeral sa a na ďalší víkend sa vrátil s ďalšími mladými zanietenými dobrovoľníkmi.

Vyzbierali všetky odpadky.

Vytýčili trasu a upravili cestičky, aby sa hradom dalo pohodlne prejsť.

Požiadali o podporu pamiatkarský ústav.

Chvíľu sa nič nedialo, potom prišiel štáb regionálnej televízie, potom väčší, hlučnejší štáb celoštátnej, a napokon aj ten ústav dorazil, vyslali odtiaľ jedného pána. Pán debatoval s dobrovoľníkmi.

Znova sa ukázal štáb, nakrúcal debatujúcich.

Na okolitých cestách pribudli ukazovatele: „K hradu.“

Okolo hradu postavili lešenie. Niečo sa spevnilo, niečo domurovalo. Nateraz otvorili iba východnú časť. Ale so všetkým boli hotoví rýchlo. „Bola to priorita,“ vysvetlil pamiatkarský pán do kamery, „obnoviť tento zabudnutý klenot.“

A tak prichádzali výletníci, detský krik, chleby zabalené v celofáne.

Neraz tu zastavil celý autobus, povyskakovali školáci alebo povyliezali dôchodcovia, rozptýlili sa ako mravce.

Hrad vedel, že skôr či neskôr sa aj tak rozpadne, a takéto zdržovanie ho dosť mrzelo.

Krehkosť v živote Karola F.

Karol si ani nebol istý, či nejaké zviera chce, no len čo vošiel do obchodu, bolo mu jasné, že s prázdnymi rukami neodíde. Predavač, nízky suchý chlapík s takmer lysou hlavou, vyskočil spoza pultu a okamžite mu bol k službám.

Karol z jeho úvodných slov zachytil iba to, že dnes majú nejakú akciu, zľavu alebo čo, a zvyšok mu ušiel, lebo ho rozptýlil samotný obchod. Karola zaplavili pachy, piliny a moč, mokrá srsť, zatuchlina z akvárií. Nebolo to nepríjemné, Karol si uvedomil, že zrejme od detstva nebol v nijakom zverimexe. Ešte aj to slabé februárové slnko, čo sa dnu dralo cez polepený výklad, zrazu pôsobilo letno a vyvolávalo spomienky.

Predavač stíchol a s očakávaním pozrel na Karola.

Karol mu pohľad opätoval.

Chlapík bol ešte nižší, než vyzeral spoza pultu. Stál asi dva metre od neho, vo svetle akvárií celý trochu zelenkavý, akoby tiež bol svojím spôsobom vodný živočích alebo aspoň obojživelný. Prsty oboch dlaní zakvačil do seba a tak ich držal na prsiach, ako prosebníček, kúpte si čosi, aspoň blšku, napadlo Karolovi.

„Chcel by som niečo pre syna,“ vytisol zo seba konečne. „Tri roky,“ dodal.

Naozaj nad tým uvažoval. Zdalo sa mu, že syna dokopy nič nezaujíma, že je akýsi letargický. Keď mohol, tak ležal. Hračku, ak bola nejaká v dosahu, ochotne vzal do rúk, ale vlastne sa nehral, nevytváral si vlastné fantazijné svety, obvykle ju iba preskúmal a privinul k sebe alebo zasa odložil. To, ako si k sebe vedel vec privinúť, Karola dojímalo aj desilo. Môže to byť citová deprivácia? Čo ak sme niekde urobili chybu?

Ženu to netrápilo. Žena prečítala veľa psychologických príručiek a Karolovi povedala, že si na syna projektuje vlastné duševné stavy. Syn je v poriadku.

Možno by ho živý tvor z otupenosti prebral, myslel si Karol.

Žene nič nepovedal.

Veď ešte nebol rozhodnutý.

Ale predavač rozhodne zaňho, to cítil.

Karola by zachránil jedine ďalší zákazník, ktorý by odviedol pozornosť. Ideálne nejaká matka s malým dievčatkom, ktoré vie, že chce zajačika. Pobeží rovno k zajačikovi, zavesí sa na klietku a predavač sa im hneď bude venovať.

Počul, že predavač zasa niečo hovorí, ale iba s ťažkosťami sa dokázal sústrediť.

„Myslíte na rybičky?“ zachytil konečne.

Nemyslel na nič, len tak mu hľadel ponad hlavu.

Rybičky kedysi mal a už by sa mu o ne nechcelo starať. Vlastne sa mu nechce starať o nič. Niekedy ani o seba. Ako malí mali spolu s bratom postupne jednu andulku a niekoľko škrečkov džungarských. Dodnes si pamätal, ktoré zviera ako umrelo. Vždy to boli celkom svojrázne príhody. Inak boli prinajmenšom tie škrečky všetky rovnaké. Odlíšili sa až smrťou. Karol nad tým nikdy neuvažoval, teraz ho myšlienka priam zaskočila.

Koniec ukážky