Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Povesť dvoch sídelných miest. Kniha prvá

Vzkriesený k životu

Charles Dickens

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Katarína Tínesová, Darina Kotlárová, Monika Kralovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0283-8

Pôvodná publikácia

Charles Dickens. Povesť dvoch sídelných miest. Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave. Myjava 1930. 271 + 257 s. Vladimír Roy preložil.

Bibliografické poznámky

Charles Dickens: Povesť dvoch sídelných miest

Z angličtiny preložil Vladimír Roy.

Sv. I. a II.

1930

Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave.

271 + 257 strán

Kniha prvá. Vzkriesený k životu

Kniha druhá. Zlaté vlákno

Kniha tretia. V stopách búrky

Hlava I. Doba

Bol to najlepší i najhorší čas, vek múdrosti i šialenstva, bola to doba viery i nevery, obdobie Svetla i Tmy, bola to vesna nádejí, ale aj zima zúfalstva; mali sme pred sebou všetko a nič, šli sme priamo do nebies, ale šli sme aj zrovna opačnou cestou — zkrátka, doba sa natoľko podobala našej prítomnej dobe, že jej najvehlasnejší znalcovia hovoria o nej v dobrom i zlom smysle len v superlatívoch.

Na anglickom tróne vládol kráľ s veľkou čeľusťou a kráľovná s tučnou tvárou; na francúzskom tróne panoval kráľ s veľkou čeľusťou a kráľovná s krásnou tvárou. Držiteľom moci a vlastniteľom práv a majetkov v obidvoch ríšach zdalo sa nad krištál jasnejším, že beh vecí v celku je navždy ustálený.

Bolo to leta Páne 1775. V tejto milostnej dobe v Anglii pripúšťali práve tak zjavenie Ducha ako v dnešnej. Mrs. Sauthcottová práve vtedy dosiahla 25-ty požehnaný deň svojho narodenia, o ktorom istý prorocky nadchnutý pospolitý vojak telesnej stráže predpovedal, že všetky znamenia svedčia o tom, akoby Londýn a Westminster maly byť pohltené. Od dvanástich rokov utiahol sa aj Cock-lane-ovský duch, keď (nadprirodzene nepôvodným spôsobom), práve tak ako aj duchovia tohoto pominulého roku, sdelil svoje odkazy. Z kongresu britických poddaných v Amerike však cele obyčajným, zemským spôsobom dolietly ku anglickému panovníkovi a národu zvesti, ktoré — dosť podivná vec — ohľadom na ľudstvo v svojej jednoduchosti dokázaly sa byť o veľa dôležitejšími, ako všetky odkazy Cock-lane-ovských duchov.

Francia, ktorá ohľadom na duchov bola vo väčšej nevýhode, ako jej sestra so štítom a trojrohou vidlicou, vydajúc a potroviac papierové peniaze, s bezpečnou pomalosťou kĺzala sa dolu svahom. Pri tom všetkom však pod vedením kresťanského duchovenstva zabávala sa takým ľudomilným spôsobom, že mladíka, ktorý v daždi nevzdal úctu pokľaknutím špinavej mníšskej processii, pochodujúcej od neho vo vzdialenosti 50-60 yardov, odsúdila, aby mu odťali ruky, kliešťami vyrvali jazyk a jeho telo spálili za živa. Je to pravdepodobné, že keď tento trpiteľ zomieral v smrteľných mukách, v lesoch Francie a Norvegie rástly stromy, ktoré Rubač-Osud vybral k tomu, aby ich skácali, porezali na dosky a potom z nich zhotovili v dejinách hrúzou preslávené, pytlom a palošom opatrené, pohyblivé lešenie. Je pravdepodobné, že v ten istý deň v okolí Paríža v ošarpaných humnách ťažkej, vidieckej zeme už stály pouličným blatom zafŕkané ťažké vozy, ktoré oňuchávaly ošípané, na nich sa čepírila drôbež, ktoré si vyvolil Roľník — Smrť, aby sa stali tragačmi Revolúcie. Ale ten Rubač a Roľník, hoc pracovali neprestajne, pracovali v tichu, aby nik nepočul ich chôdzu, lebo vzbudiť najmenšie podozrenie, že bdejú, bolo by znamenalo neznabožstvo a velezradu.

V Anglii nepanoval poriadok, nevládla bezpečnosť, ktorá by bola ospravedlnila prílišnú, národnú hrdosť. Ozbrojencami spáchané vlámania, prepadnutia na hradských cestách, vyskytovaly sa každú noc ešte aj v samom sídelnom meste; rodiny boly verejne vystríhané, aby neopúšťaly mesto prv, kým neumiestia zariadenie bytu v bezpečných skladištiach obchodníkov s náradím; nočný pocestný lupič vo dne bol kupcom v City a keď ho jeho druh, ktorého pristavil v hodnosti „kapitána“, poznal a oslovil, vrazil mu zdvorile guľku do čela a odjazdil; poštu raz prepadlo sedem zbojníkov, sprievodca zastrelil troch, on sám bol zase ostatnými štyrmi zastrelený „pre nedostatok nábojov“: potom bola pošta pokojne vyrabovaná; vznešený hodnostár, sám Lord Mayr londýnsky, bol pristavený istým pocestným lupičom pri Turnhom Greene, ktorý na vidom očí sprievodu olúpil túto vynikajúcu osobnosť; v londýnskych väzeniach väzni bojovali s žalárnikmi a jeho veličenstvo Zákon dal do nich strieľať zbraňami, ktoré boly nabité brokmi a guľkami; pri dvorných prijímaniach zlodeji odrezávali s hrdiel vznešených lordov diamantové kríže; strelci vytiahli do St. Giles-u, aby pátrali po nejakom podludníckom tovari a luza pálila do strelcov a strelci do luzy; a takéto veci nepovažoval nik za mimoriadne zjavy. Pri tom všetkom kat bol nepretržite zaujatý a stále hľadaný; tu obesil celý rad rozličných zločincov; v sobotu zase popravoval vlamača, ktorého chytili v utorok; buďto v Newgate na tucty vypaľoval ľudom znak na rameno, lebo spaľoval pri bráne Westminster Hall-u pamflety, dnes odňal život vrahovi-ukrutníkovi a zajtra bedárovi, ktorý sedliackemu chlapcovi ukradol šesť penny.

Všetko toto a tomu podobných tisíc vecí odohralo sa okolo dobrého, starého roku 1775 a v ňom. Týmito udalosťami otočení, kým Rubač a Roľník konali svoju prácu bez prekážky, tí dvaja s veľkou čeľusťou a tie dve, jedna s tučnou a druhá s krásnou tvárou, narobili dosť šarapaty a uplatňovali svoje božské práva s povznesenou rukou. Takto viedol rok 1775 svoje veličiny a myriady drobných bytostí — medzi nimi aj bytosti tejto povesti — cestami, ktoré sa stlaly pred nimi.

Hlava 2. Dostavník

V jednu piatočnú noc pozdného novembra do Doveru vedúca cesta stlala sa pred osobou, ktorou sa zapodieva naša povesť. Doverská cesta však stlala sa aj pred doverským dostavníkom, vlečúcim sa hore Shooter’s Hillom. Osoba našej povesti práve tak ako ostatní cestujúci brodila sa blatom popri dostavníku, nie, že by sa jej v daných okolnostiach chcelo s úľubou prechádzať, ale preto, že vrch bol strmý, blato bolo nesmierne a dostavník so všetkým činom ťažký, tak že kone už tri razy zaviazly a k tomu raz zatiahly koč krížom cez cestu s tým zlým úmyslom, že ho zavezú nazpät do Bleckheathu. Opraty, bič, kočiš a sprievodca sa spojili a vyčítali vojenský rozkaz, dľa ktorého je prísne zakázaný každý čin smerujúci k dokázaniu toho, že niektoré zviera je obdarené rozumom; záprah sa poddal a vrátil sa ku konaniu povinností.

Kone s ovisnutými hlavami a chvejúcimi sa chvostami brodily sa hustým hlienom, podkýňajúc sa s času na čas a trasúc sa medzi koľajami, ako by sa maly rozsypať na kusy. Keď im kočiš doprial oddychu a hlasnými „hô — hô! tak hô!“ výkrikmi prinútil ich k zastaniu, sedlový kôň vždy prudko zatriasol hlavou so všetkým, čo mal na nej, akoby chcel s neobvyklou rozhodnosťou pochybovať o tom, že sa koč dostane na vrch. A koľko ráz sa sedlový kôň takto otriasol, cestujúci sa zarazil, ako to robia nervózni ľudia a bol vzrušený.

Nad hlbinami parila sa hmla, plaziac sa osirale hore vrchom ako nejaký zlý duch, hľadajúci a nenachádzajúci pokoja. — Vlhká a prenikavo-chladná hmla plúžila sa pomaly povetrím v zdrapoch, ktoré sa zrejme nasledovaly a pretekaly ako vlny rozbúreného mora. Natoľko bola hustá, že okrem na niekoľko krokov lampášmi koča osvetlenej hradskej pohlcovala všetko; z namáhajúcich sa koni vystupujúca para splývala s hmlou, tak že sa zdalo, akoby táto z nej vznikala.

Hore vrchom popri dostavníku namáhavo kráčali, krem tohoto, ešte dvaja cestujúci. Všetci traja boli až po uši zahalení a mali jazdecké čižmy. Dľa toho, čo si videli z tvárí, ani jedon by nebol mohol povedať o ostatných dvoch: na koho sa ponášajú, každý sa všemožne uzavrel pred telesným i duševným zrakom spolucestujúcich. V tom čase sa cestujúci vystríhali po krátkej známosti byť dôvernými, lebo hockto, s kým sa stretli na ceste, mohol byť v spojení so zbojníkmi. Posledná vec totiž bola pravdepodobná, keďže na každej poštovej stanici a v každom hostinci niekto bol v službách „kapitána“ počnúc od majiteľa až do posledného paholka. Takto uvažoval sprievodca doverského dostavníka, keď tento v jednu piatočnú noc mesiaca novembra roku 1775 cvachal hore Shooeter’s Hillom a on rozkročený stál na bidle v pozadí dostavníka, kým jeho ruka a oko spočívalo na nabitej puške, ležiacej na hŕbe šiestich či ôsmich jazdeckých pištolí a loveckých nožov.

Doverský dostavník nachodil sa v obvyklom geniálnom položení, sprievodca nedôveroval cestujúcim, cestujúci upodozrievali seba i sprievodcu, len kočiš veril svojim koňom a s dobrým svedomím mohol odprisahať na obidva Zákony, že neboly súce na cestu.

„Hó, hio,“ volal kočiš. „Vzoprite sa ešte raz a ste na vrchu a potom nedbám, môžete sa aj prepadnúť, dosť som sa natrápil, kým sme sa až sem dostali. Joe!“

„Halló,“ odpovedal sprievodca.

„Koľko môže byť hodín, Joe?“

„Jedonásť minulo už dobrých desať minút.“

„Kýho ďasa!“ vybuchlo z utrýzneného kočiša, „a ešte nie sme na vrchu Shooteru. Tct! Hio! Hore sa!“

Šľahnutím biča povzbudený sedlový kôň sa vzpružil a ostatné tri ho nasledovaly. Doverský dostavník sa znova rozjachal a popri ňom cvachaly jazdecké čižmy cestujúcich. Keď koč zastal, zastali aj oni a pritúlili sa k nemu. Keby bol niektorý z nich mal odvahu navrhnúť druhému, aby v hlmistej tme vykročili kus napred, bol by sa vystavil nebezpečiu, že ho okamžite zastrelia ako zbojníka.

Posledné napnutie vytiahlo dostavník na vrchol kopca. Kone zastaly, aby si oddýchly a sprievodca sostúpil, aby zahamoval kolo ku sjachaniu a otvoril cestujúcim dvere.

„Pst! Joe!“ zvolal kočiš výstražným hlasom, hľadiac nadol s kozlíka.

Koniec ukážky