Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Beh žitia

Ferko Urbánek

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Karol Šefranko, Katarína Tínesová, Zdenko Podobný, Daniel Winter, Lenka Andrášová, Slavomír Kancian, Silvia Harcsová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0478-8

Pôvodná publikácia

Ferko Urbánek. Beh žitia. Fr. Urbánek a spol. Trnava 1934. 124 s.

Bibliografické poznámky

Beh žitia. Spisy Ferka Urbánka. Sväzok XXIX. (Sobraných spisov sväzok XI.)

Tlačou Kníhtlačiarne Fr. Urbánka a spol. 1934

Nákladom Fr. Urbánka a spol. v Trnave.

Motto:

Beh žitia treba ponímať tak, ako nás minulosť učí. Musíme byť stále pripravení na rozmary osudu, aby nás svojmi údermi neprekvapily.

Diabol

Hostinec u „Zlatej hviezdy“ bol plný ľuďmi. Všetky stolíky boly obsadené, len jeden väčší stôl na záhlaví jedálne bol neobyčajnou pečlivosťou prikrytý, kvetmi ozdobený a opatrený nápisom: „Obsadený.“

Hostia bavili sa tichým rozhovorom, len pri okrúhlom stole, na pravej strane jedálne, ozýval sa veselý smiech.

Zrazu však nastalo ticho, bo vošla celá spoločnosť vyšších dôstojníkov. Uvoľnili sa a zasadli okolo kvetmi zdobeného stola.

Nadporučík Milko Kvetniansky slávil svoje povýšenie na kapitána a z radosti nad týmto postupom hostil svojich dôverných priateľov.

Pri chutnej večeri rozpriadol sa živý a veselý rozhovor, potom nastalo voľné besedovanie, pri ktorom veselí hostia statočne pripíjali na zdravie hostiteľa. Oheň ťažkého vína zasypal ich tváre rudou žiarou a roziskril oči.

Hostiteľ statočne pil so svojimi priateľmi, ale — ako sa hovorí — víno bolo zlé, lebo jeho otvorenosť zmenilo v bezohľadnú hrubosť, žarty v posmech a vojenskú odvážlivosť v urážlivú zpupnosť.

V akej miere rástla veselosť jeho priateľov, v takej miere stával sa Kvetniansky vážnym — až zasmušilým a nafúkaným.

„Spíš, kamarát? Či čo robíš, keď si razom tak onemel?“ ozval sa súsed Kvetnianskeho, džugnúc ho lakťom do boku.

Kvetniansky miesto odpovedi zašomral niekoľko nesúvislých slov: „Protivný netvor… strašidlo… ohava… pravý diabol“ a uprene hľadel polosklenenými očami smerom ku naproti stojacemu stolu. Súsed sledoval jeho pohľad a videl tam sedieť škaredého človeka širokej, nadutej tvári, ostrých, čiernych, vytreštených očú, nad ktorými sa dvíhaly silné čierne obrvy, od ktorých ťahal sa veľký, široký nos, pod ktorým sa šírily svisnuté ústa s akýmsi neobyčajným, skoro škodoradostným úškľabkom. Zdal sa byť asi päťdesiatnikom. Veľkú ploskatú hlavu opierajúc o široké dlane, uprene hľadel na Kvetnianskeho.

Súsed upozornil ostatných priateľov na čudáka a títo pustili sa do hlasitého smiechu a robili o ňom rôzne strakaté, ba i nemiestne poznámky.

Podivný cudzinec sa vôbec nepohol a tak skúmal driečneho Kvetnianskeho, ako by bol obdivoval jeho súmernú krásu a porovnával ju so svojou protivou.

Kvetniansky znervóznel od upreného, dotieravého zraku čudáka a zlostne zvolal: „Tú škaredú ropuchu naučím, aby ma nepozoroval.“ Vzal niekoľko karát, ležiacich na stole, a šmaril ich do tváre neznámeho. V kruhu dôstojníkov nastal hlučný smiech a potlesk.

Neznámy nepovedal ani slova. Z karát si vybral tú, ktorá mu zasiahla pravé ucho, vopchal ju do vrecka a ďalej pozeral na Kvetnianskeho tým istým vyzývavým pohľadom, ako predtým.

„Ten chlap je zakuklený medveď!“ riekol Kvetniansky.

„Ba slon!“ dodal druhý.

„Slon? Čo slon! Mefisto — diabol!“ nadhodil tretí.

„Nechajte ho! Čo vás po ňom!“ napomínal štvrtý, vidiac, že hostia pri ostatných stoloch začínajú šomrať a znepokojovať sa.

No, Kvetniansky znova chytil niekoľko karát a preklínajúc, hodil ich do špaty. Karty sa odrazily od jeho ruky, ktorou si chránil oči. Ani toto nevyviedlo neznámeho z kľudu. Chladnokrvne vybral si jednu z karát, uschoval si ju, nepustiac oči s Kvetnianskeho.

Toto mladého, horkokrvného a silným vínom rozjareného kapitána už naozaj rozhnevalo, shrnul i ostatné karty a mrštil ich prudko do neznámeho, zahrešiac mu tak po vojensky.

Hostia, pohoršení týmto výstupom, povstávali od stolov a poodchádzali…

Neznámy vybral si zasa celkom pokojne jednu kartu, vložil do vrecka ku druhým dvom, pošiel ku Kvetnianskemu a riekol mu s úsmevom: „Pán kapitán, vy neviete dobre cieliť; ja mám v tom väčšiu zručnosť a zbehlosť a preto za každú ukrytú kartu dám vám jednu lekciu. Tri postačia na výučbu. S prvou lekciou môžeme začať hneď zajtra.“

„Dobre,“ odvetil ľahostajne mladý kapitán.

Nato ustálili zbrane, čas a miesto súboja. Neznámy sa zdvorile uklonil a odišiel.

*

Druhého dňa Kvetniansky so svojimi sekundantmi skôr sa objavil na určenom mieste, ako jeho protivník. Dlho však nemusel čakať, bo po niekoľkých minútach prišiel i tento s dvoma svedkami i lekárom. Nakoľko súboj mal sa konať pištoľami, ťahali lós na prvú ranu.

Šťastie prialo Kvetnianskemu. On mal začať.

Keď už v predpísanej vzdialenosti stáli proti sebe a padlo znamenie súboja, Kvetniansky nacielil… spustil — ale netrafil…

Neznámy sa usmial, rieknuc: „Ráčite byť nervózny, pán kapitán. Pri takomto vážnom výkone, kde sa jedná o život a o smrť, musí si človek zachovať istú chladnokrvnosť. Ráčte si vziať príklad odo mňa. Ako vidíte, som úplne pokojný, tichý. Smrteľne vás neraním, veď máme ešte dve výučby mimo tejto. Pošteklím vás na pravom uchu, bo prvá vami hodená karta dotkla sa tiež môjho pravého ucha.“ Nacelil… spustil… a na pravom uchu Kvetnianskeho vykvitla červená ruža…

Lekár pozrel ranu a riekol, že je ucho len ľahko poškriabnuté, čo sa za niekoľko dní zahojí.

Neznámy, lúčiac sa s Kvetnianskym, vrátil mu prvú kartu so slovami: „Nech sa vám páči, pán kapitán, vraciam vám prvú zálohu. Do videnia pri druhej výučbe.“ Odišiel.

Kvetnianskemu akási ťarcha ľahla na dušu. Nahnevano hľadel za odchádzajúcim a slovo „diabol“ sa mu mimovoľne vykĺzlo z úst.

*

Prešiel rok a kapitána Kvetnianskeho preložili do iného mesta.

Už takmer všetci zabudli na záhadnú udalosť, odohratú v hostinci u „Zlatej hviezdy“, len Kvetnianskemu tlačila myseľ i dobrú vôľu, ako trápna mura…

V snách často vídaval škaredú tvár neznámeho, a to v takej obrovskej veľkosti, s vytreštenými očima, s tým škodoradostným diabolským úsmevom, že sa jej zavše bál… No, viac sa bál toho dňa, ktorého sa objaví táto ohava, tento diabol, a vyzve ho k druhej výučbe, pri ktorej ho iste zničí.

Tieto desivé myšlienky rušily jeho duševný kľud, ničily šťastie lásky, ktoré sa blažene usmievalo zo známosti s plukovníkovou dcérou, krásnou Oľgou. Oľgu celou dušou i srdcom miloval a veľmi sa tešil, že našiel ozvenu svojich citov v jej srdci a v anjelskej duši.

Z tohoto raja šťastnej, mladistvej lásky má ho vyrvať tento diabol?

Radšej by sa videl bojovať na fronte, ako so dňa na deň tohoto hrozného človeka očakávať.

Dnes slávi svoje narodeniny jeho zbožňovaná Oľga… Dnes, aspoň dnes, chce zapudiť všetky mátoživé myšlienky a chce sa plným dúškom napiť blaženosti. Oľge poslal utešenú kyticu bielych ruží a jej otec pozval ho na obed. Napadlo mu, či by nemohol pri vhodnej príležitosti požiadať o jej ruku. Sadol na pohovku a premýšľal… Zrazu sa spamätal, pozrel na hodinky a videl, že je už čas, aby sa vystrojil na vzácnu návštevu. Keď si obliekal parádnu uniformu, začul klopať na dvere. „Slobodno!“ zvolal apaticky. No, zmeravel, vidiac vkročiť svojho „diabla“.

„Ráčťe odpustiť, pán kapitán, že vás vyrušujem, ale, súc na cestách, dozvedel som sa, že sa tu ráčite zdržovať a ste, chvála Najvyššiemu, zdravý. Nemohol som odolať, aby som vám neurobil svoju povinnú poklonu.“

„Zajtra som k službám, dnes nemôžem, lebo som pozvaný k plukovníkovi na obed,“ riekol Kvetniansky.

„Počul som, že má peknú dcéru a radi vás vidia. Gratulujem ku skorému sobášu. Škoda, že si svoju záležitosť nemôžeme hneď vybaviť; zajtra zasa ja nemôžem; musíme to odložiť na iný čas! Tak sa zdá, že sa bojíte, pán kapitán. Nebojte sa!“ dodal ironickým úsmevom a odoberúc sa, odišiel.

V Kvetnianskom vrela krv zlobou, vybehol za svojim diablom, volajúc: „Halló! Kedy si to dnes prajete?“

„Hoci hneď teraz,“ znela odpoveď.

Kvetniansky pozrel sa na hodinky a — na oko celkom chladnokrvne — riekol: „Dobre. Ešte mám toľko času.“ Myslel si, že mu dnes iste roztriešti hlavu.

„Tak sa mi páčite, hájenie cti je najsvätejšou povinnosťou človeka. Dovolíte, aby vaši svedkovia boli i mojimi svedkami?“

„Nedbám,“ odvetil Kvetniansky. Keď už stáli na osudnom mieste s pištoľami v ruke, riekol cudzinec: „Zadržme ten istý poriadok, ako predtým. Pán kapitán, ráčte strieľať!“

Kvetniansky cielil… strelil… ale strela preletela ponad hlavou neznámeho.

„Vysoko ste cielili,“ poznamenal cudzinec.

„Úmyselne…“ zašomral Kvetniansky.

Neznámy skúmave sa pozrel na mladého krásavca a povedal: „No, veď ja vás tiež nezohyzdím. Druhá karta mi narazila na ľavú ruku; vrátim vám to!“

Koniec ukážky