Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Lipovianska maša

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Miroslava Novysedláková, Miriama Mládková, Michal Garaj, Martina Mydliarová, Katarína Díková Strýčková, Jozef Rácz, Jozef Csipes, Gabriela Matejová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0175-6

Pôvodná publikácia

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský. Lipovianska maša. Tatran. Bratislava 1969. Ján V. Ormis spracoval poznámky. Alexander Šimkovič napísal štúdiu.

1

Časy sa menia a míňajú; s nimi sa meníme a pominieme i my. Všeobecnou vzdelanosťou, železnicami a ďalekopisom tratí sa nám minulosť chytro z očí a s ňou uháňajú pralesy, obyčaje a rýdzosť národná. Ostatný ostrovid zastrelený bol v doline Kamenistej vyše Hronca r. 1828. Mercúne[1] očividome miznú, a prídu časy, keď medvede len na papieri ukazovať budú. Aby sme zachovali pôvodný, prvotný ráz prírody, poľovnícke a iné s tým spojené národné zvyky, zaumienili sme si túto rozprávku na svetlo vydať.

Príroda je tým, ktorí jej porozumejú, všade a vo všetkom krásna. No krásy svoje vyvinuje inakšie na širokom, či už tichom, či víchrom rozbúrenom mori, na amerických prériách,[2] pampách,[3] llánach,[4] inakšie na afrických savanách[5] a ruských stepiach,[6] a inakšie vo vrchovatých, romantických krajoch Švajčiarska. Rozličným ruchom odená príroda púta všade našu myseľ. Utešené kraje Tirolska a Švajčiarska sú známe svetu, či už z videnia, či už z opisov a sčiastky i z maľby. Naše ako idylické, tak i romantické podtatranské kraje ukrytú držia ostýchavo svoju panenskú krásu pred okuliarmi zvedavého sveta.

Sú to krajobrazmi a krajopismi ešte málo odhalené poklady. No myslím, že tomu bezočivé železnice koniec urobia, preboriac sa už až do srdca prekvapených hôľ.

Taký jeden idylický i romantický pekný kraj predstavovalo i to miesto, ktorého dej tu opisovať hodláme; obec železného priemyslu — Lipovianska maša.

Vo Zvolenskej stolici, hneď poniže, ako sa Čierny Hronec s Hronom mieša, otvára sa zľava dlhá dolina. Úzka, skalnatá cesta vedie hore tou dolinou popri šumiacej Bystrej a vysokých, sosnami a machom porastených zápoliach, popri šuchotajúcich pílach a troskových, tvrdo zarastajúcich hálniskách — do mašiarskej osady Lipová. Keď putuje človek takto asi tri hodiny pri poskakujúcej, podľa mena í vskutku Bystrej, nevidí inakšie ako nebo nad sebou a strmiace vápeniny s červenohaluzími sosnami, smutnými brezami a celé kožuchy žlto kvitnúcej slamenej ruže (Sedum acre) a drapľavého bodliaka, nazvaného štrbák vlnohlavý (Cirsium eriophorum). Keď toto pútnikove oči takmer zunovali, otvorí sa zrazu dolinka v podobe kotlinovej.

V pozadí tej kotlinky vypína sa ešte i v pozdnom lete zduliskami[7] pretiahnutým snehom pokrytý chlm Ďumbiera.

Ostrý zrak pozorovať môže pod snehovou čiarou v kosodrevine biele, meniace a hemžiace sa bodky; sú to v bujnej tráve pasúce sa voly. Bližšie k obci stoja zväčša smrekmi a jedľami husto pokryté hory. Duby tu nerastú. Roztratene čnejú, líšiac sa veselšou zelenou farbou, buky, javory, jasene, bresty, brezy, skoruchy[8] a iné listnaté stromy.

Lipovianske biele domy roztratené javia sa po stranách medzi záhradkami, otočené čiernym lesom. Obývané sú mašiarmi, baníkmi, uhliarmi, rubármi. Vprostred obce stojí čierna maša,[9] zdola nej bývanie majetníkovo a úradnícky dom predstaveného maše.

Úbočinami Ďumbiera vykrúcajú sa chlpy šedej hmly a už sa snehový chlm vo večernej žiare pýriť začína. Kým to dolu v tvári ohromných hôľ štebotavý maličký cvrček svoju nôtu hudie, hlavou pyšne holengajúc, napasené kravy vracajú sa odmeraným krokom domov pri harmonickom cvengote zvoncov.

Sú to znaky blízkeho súmraku.

Strážnik práve šiestu odzvonil na malej, na náprotivnom kopci stojacej kaplnke a ledva v tichej dolinke odznelo ostatné útle znenie zvončeka, práve ako keď sa dušička z mladuškého tela vysťahuje, rozľahol sa vysoký hlas, vylúdený cvendžavým úderom kladiva o liatinovú tľapku;[10] týmto úderom robotník tamhore na kychte dáva hlasité znaky o koľkosti výsypov do ohnivej pece, ako i čas púšťania surového ohnivotekutého železa. Stroj zdýmal, mechy fučali, kalapódie — čiže drevené, povrchne remeňom obtiahnuté pantofle topiarov, obskakujúcich okolo pece po troskách — škvrčali, a čochvíľa po preborení pecových pŕs puckou a týkou ohnivá tekutá surovina sviežim červeno-žltým prúdom hadila sa do priestranných foriem, „husi“ nazvaných, ožarujúc čierne postavy a vypotené tváre mašiarov, osvetliac okolité predmety a pritom frfotajúc a iskriac.

„Bim!“ zaznelo na kychte.

Nastala nová šichta.

Keď už „husi“ tuhnúť a černieť začali, robotníci, vymenení novými, poberajú sa domov. Príchodzí robotníci medzitým odvláčajú na hákoch trosky a prchký plameň pred čeľustím pece zahadzujú uhliarskym prachom. Týmto nad hlavami vysoko pod krovom — kychtári. Jedni rúcajú na železných vozíkoch rudu a uhlie do plamenného priepadliska, iní však hľadiac von oknom na široké námestie, pokojne bielia a na hŕbočku ukladajú znamenité, na kychte pečené zemiaky, hotoví vrhnúť ich pri lahodnom rozhovore do vlastnej svojej kychty. Ponad to všetko vznáša sa z vysokého komína v kučeravých kotúčoch dlhý pás kovového dymu a zvláštneho pachu oproti zelenému lesu.

Pred zaprášenou a fučiacou mašou, pod košatou lipou, na troskách, porastených živým zeleným trávnikom a na uhliarskom prachu, využívajúc sviatočný večer a peknú chvíľu, zháňa sa veselá lipovianska chasa.

Hrajú sa rozličné národné hry, ktorých tu mnoho znali, a čo neznali, poučil ich národný „Sokol“,[11] ktorého tu pričinením sa nášho hrdinu Janka pilne čítali.

Bolaže to pekná omladina!

Šuhajci sú bujní, vzrastení ako jedle a silní ako buci; dievčence pekné ako ruže. Prirodzená nenútenosť, pôvabnosť, pestrá národná slovenská mládež, k tomu utešené romantické okolie sťa by rámec; ozaj hodný to obraz, aby ho zvelebil majstrovský štetec.

Spomedzi všetkých krásou vynikal jeden pár: Anička, totižto vnučka majiteľa maše, pána Dymáka, a Janko Dubec, pre krutkavé vlasy všeobecne nazvaný „Kučeravým“. Tamtá je vysoká, a predsa plných ťahov, štíhla beluša. Vlasy žlté, vo dvoch hrubých povesnách poviazané, vlnili sa jej dolu chrbtom. Biele vysoké čelo, modré podlhovastéo krojené oči, nos rovný, jahodové, ako peniažtek malé ústa, líca ako jablko; zuby biele ako sneh tam na chlme. Pri každom prívetivom úsmeve otvárali sa jej jamôčky v lícach, ach!... hotový hrob nešťastným mládeneckým srdciam. A jej hlas znel tak ľúbezne ako ten večerný zvonček v čas jasného blankytu. I starší, keď na tú milú vílu pozreli, cítili v sebe veselšie žilky zahrávať, nuž akože by mladí nie!

Janko, asi dvadsaťpäťročný šuhaj, bol hrdej, vysokej postavy. Údy mal súmerne svalovité, vlasy kučeravé, čierne, tej farby fúzy, čierne zdravé oči, útlo nakrivený nos. Jeho šija bola vystretá, krok ľahký. Výraz pokojnej tváre je dobrotivý, ale pri najmenšom stiahnutí hustých obŕv pozorovať blesk ráznej odhodlanosti. Kto videl Bohúňovho „Hájnika spod Oravského zámku“,[12] ten si môže Janka ľahko predstaviť. Dosť na tom, náš Janko bol taký švárny chlap, že sa mu veru dievčatá netrúfali hlbšie do očí nazrieť pre nebezpečenstvo popálenia; lebo kde sa jeho plamenný zrak na dno duše predral, tam to tlelo ako práchno pod kresivom, akže práve nevybúšilo ako iskra v pušnom prachu. Malebný národný kroj dovŕšil lepotu[13] tohoto slovenského mládenca.

Dobré bez zlého, pekné bez špatného, veľké i bez malého, svetlé bez tmavého byť nemôže; odpor v prírode je potrebný, aby tak pochop jeden popri druhom lepšie mohol vynikať. A tak, hľa,i v tejto skromnej spoločnosti nachodil sa do očí bijúci kontrast.

I postavou, i krojom, rázom, a tvárou rôznil sa od ostatných uhľomerač u majiteľa maše „totumfac“[14] — Ravasy:[15] Jeho chudé telo pokrýval dlhý šnurovaný čierny kabát. Vysoké čižmy, do čižiem nohavice, na hlave nízky klobúk s nahor vysúkanou strechou — sú jeho oblekom. Jeho tvár je žltopočernastá, oči malé, čierne, škuľavé, noštek krátky a tlstý, s veľkými, hore vystrčenými dierkami. Fúzy riedke a úzke, akoby bičom plesol; ústa veľké, zuby štrbavé, čierne. Nie je tomu vždy tak, žeby tvár bola odznakom duše, ale tu sa to zhodlo úplne navlas.

Hemžilo sa to veselo ako tie vodné pavúky na tichej studničke pod šedivou jelšou, križujúc sa o závod jedno cez druhé. Aj ten najpovrchnejší pozorovateľ pri prvom pohľade na toto divadlo mohol badať, že veru príťažnosť istých osôb k istým osobám je väčšia ako ku iným; že sa isté páry očí vše hľadajú a nájdu. Mohol vidieť, ako sa pri hrách „Lokeš, čo chceš?“, „Jastrab a holub“, „Vlk a baran“ Anička veru len usiluje dostať pod ochranné krídla šumného Janka; a on zase, keď bolo treba lapať, naháňať alebo vyzvŕtať, len zase zapáral za Aničkou.

Druhý, čo sa za Aničkou, ba s väčšou náruživosťou — hoci s menším prospechom — namáhal, bol Ravasy.

Zháňal sa, behal, aby ju ulovil, no ona sa mu tak hybko a obratne vedela vymyknúť, a ešte šikovnejšie — a či vypočtovanou náhodou do otvoreného náručia Jankovho vbehnúť, že Ravasy vypotený, unavený, nikdy nemohol dôjsť cieľa a miesto toho získal hlasitý smiech samopašnej chasy, odrážaný susedným lesom pri akompanírovaní[16] kychtárov, bieliacich zemiaky. Bol by pukol od zlosti, ale bol prisuchý na to, bol by zubami škrípal, ale nemal čím.

Jano Pobožný, hlásnik s mercúnovou čiapkou na šedivej, uhliarskym prachom zapadnutej hlave, s remennou zásterou pred sebou, s ťažkými kalapódiami na nohách, sedí pred mašou, široko rozložený na lavici.

Maco Otčenáš, topiar, nakrájal tuhý, tam kdesi pod Havránkou v lese na štieti ukradomky pestovaný tabak na lopatu, upražil ho kus na troskách, natlačil do mechúra a zapchal za zásterovú pracku. Pridružil sa k hlásnikovi a ponúkol i tohoto svojím vzácnym, tuho páchnucim výrobkom.

Pobožný vytiahne fajku spoza partice mercúnovej čiapky a podá topiarovi.

Otčenáš podanú fajku napchal, potom popľul si palec a ním vrch dokonale vymastil, až konečne vošiel pod mašu, aby ju na ohnivej troske pripiekol. Keď sa pariť začalo z cievky, podal ju hlásnikovi. Hlásnik, vyfúknuc ostrú paru a pritisnúc prstom nebárs zapáchajúci tabak, odcrkol flegmaticky slinu, založil nakríž ruky a také mohutné chlpy púšťal ozávod so svojím druhom, akoby hen bol rošty pod rudou podpálil.

„A nože, no!“ povie Pobožný, „nože, no!… Zo smiechu býva plač. Meračova tvár sa mraští ako zlé v oblaku. To je človek ľstivý ako líška a jedovatý ako had.“

„No, však, ak je pravda, čo svet hovorí, nuž mu to už v krvi trčí; lebo i jeho otec mal byť veľmi zlostným človekom.“

„Ba musí tomu tak byť,“ pokračuje Pobožný, „musel to byť opacha. Raz, prosím vás, nocoval u mňa jeden, hen z Grlice[17] pošlý potuláč-hámorník a ten mi vám rozprával, že vlastný otec tohoto istého uhľomerača, človek surový, skrivodlivý a tiež uhľomerač, čo robotníkov vše len utlačoval a trýznil, ukrutnou smrťou zo sveta zišiel. Keď vraj raz na kychte robotníkov bez viny ohreblom lomil a jednému chudákovi oko vybil, rozdráždení mašiari pochytili milého chlapa a šmyk s ním do pece, do horúceho pekla ho hodili.“

Otčenášom toto zatriaslo.

„Huj, to krátka, ale, prisámjánu, hrozná smrť! Hm, ale liatina iste sa lámala, lebo tá koštiale netrpí!“

„Povedajú starí mašiari, že také železo, ktoré duša preletela, býva nešťastné. Kôň ním podkovaný kope, takými nožmi sa kolú a klincami šibenice zbíjajú. Šable,“ hovorí, „majú byť znamenité. I Jánošíkova valaška — veď viete, tá ,Valaška rúbaj´ a rúbala — povedajú, že bola tiež z takého, ľa, železa.“ Za tohto rozhovoru, počas veselého zhonu mládeže pod košatou lipou začínal súmrak ľahkým krokom rozťahovať nad tichým okolím svoju tmavú sieť. Snehové plachty tam hore na Ďumbieri pýrili sa plamennou farbou na rozchodné večierkom.

Mládež točila sa ešte rezko.

Ravasy, rozpálený Ankiným vzdorom, vše a vše usiloval sa jej zmocniť. Po mnohom namáhaní podarilo sa mu to raz predsa.

Chytil ju, objal a chcel ju bozkať; ona rozhnevaná odstrčí ho od seba, len toľko, že sa na zem nezvalil. No, to ho len tým väčšmi rozpálilo. I zoberúc všetky sily, rozbehne sa za ňou a už ju jednou rukou popadne za dlhý vrkoč.

Anička, sťa v úzkosti postavená splašená holubica pred krahulcom, vbehne do otvoreného náručia Jankovho. Keď ju však i v tomto prístave bezpečnosti Ravasy dotierave držal, a predsa pustiť nechcel, stisne mu Janko železnou päsťou ruku, prsty spraštia i popustí. I zvrtne ho tak silne, že sa uhľomerač, vzbúriac uhliarsky prach, na zem prekotí.

S Ravasym náhodou vypadne na zem i Jankov, cínom krásne vybíjaný a jeho menom poznačený končiar.

Nikým nepozorovaný, Ravasy strčí vypadnutý nôž rýchlo pod svoj kabát.

Nastal všeobecný smiech.

Merač pozbiera sa a letí s nevýslovnou zúrivosťou proti Jankovi.

Kým sa Janko mohol i len spamätať, vylepil mu zaucho.

No Janko sa uhne, úder mu len bok hlavy šúchol a klobúk mu na zem zrazil.

Jeden výkrik nevôle zo všetkých strán — a už sa šuhajci so zdvihnutými päsťami hrnuli na nenávideného Ravasyho.

Jankova tvár sa zarumenila.

Jedným skokom pochytí o lipu opretú valašku, švihne ju v povetrí ako archanjel Michal meč nad diablom a — beda meračovi!

Spamätá sa i spustí blýskavú valašku pokojne dolu, chytí od zlosti a strachu zmeraveného napádateľa za hrdlo, vyzdvihne a potriase, že mu až koštiale hrkotali.

Keď zbadal, že sa mu obojok z atily odpáral, strčil do diery kabáta porisko valašky, a podnesúc ho k lipe, pri jasote rozbúrenej chasy zavesil Ravasyho na odlomok trčiaceho konára.

V tomto nepríjemnom položení trepotal Ravasy nohami, rukami, zvíjal sa a hrešil, kým sa mu golier nepretrhol a on nespadol dolu.

Zaškrípal zubami, hroziac päsťou Jankovi.

„Počkaj, ty pes, za to sa ti odslúžim!“

I odbehol ako besný preč.

Ihra sa skončila, mládež sa rozišla.

„Hľa,“ povie Pobožný, vytriasajúc dohorenú fajku, „či som nepovedal, že sa to zle skončí? A nože, no, veru to nebude dobre. Ravasy je pomstivý oplan!“

2

Minulo niekoľko hodín po opísanej udalosti.

Bledý mesiac tajným svojím bleskom osvetľuje krásny dedinský obraz.

Hlboký pokoj panuje široko-ďaleko a je len kedy-tedy prerušený šplechotom štebotavého, chladného, iskriaceho potôčika a cengotom meridzajúceho statku po maštaliach.

Veľmi dojímavý to obraz!

Dedinka v náručí velebnej prírody podobá sa ozaj dieťatku, bývajúcemu pri prsiach starostlivej matičky. Príjemný zápach lipového kvetu a rôznofarbistých fialiek niesol sa povetrím, aby už tak nielen oči, uši, ale všetky čuvy boli milo dojaté, očarené.

Predsa však v odpore s pokojom a krásou krajobrazu stojí rozčúlenosť myslí tých osôb, ktoré sme pod lipou v ihre a v náruživostiach poznali, bo tieto posledné idú za človekom i do tých najodľahlejších pustatín.

Janko kráča hore závozom ľahkým krokom na obľúbený kopec Malinec, jemu po boku ide verný, vždy veselej mysle priateľ, bodrý šuhaj Štefan Kolojovie.

Rozhovor vedú živý, hlasom zavše temným, zavše povýšeným.

Ich reč sa točí okolo Jankovej minulosti a osudov jeho lásky.

Janko chodil s najlepším prospechom do škôl, oddal sa dušou vedám, pestujúc nadovšetko prírodovedu. Otec umrel mu náhle. Bola to pre nášho šuhaja strela z jasného neba. Nešťastná strata pretrhla i pokračovanie vo vedách. Matka na obe oči temná, vlčou tmou porazená, potrebovala podporu; a aby i majetok pilným otcom nadobudnutý na mizinu nevyšiel, prinútený bol Janko školy zanechať a domov sa navrátiť. Poklady školských vied i tu dobre zúrokoval, rozmnožiac rozumným hospodárením dôchodky svojho majetku tak, že on i jeho starká, chromá mať mohli pohodlne, keď i nie nádherne žiť. Poučovaním prispel i obyvateľstvu či už dobrou radou, či príkladom a skutkom ku hmotnému i mravnému dobrobytu. K tomu jeho vľúdnosť oproti každému, jeho národný kroj a pekná, v každom ohľade bez škvrny postava získali mu náklonnosť všetkého obyvateľstva. Výnimku v tom robili dve osoby, a to pán Dymák a jeho uhľomerač Ravasy.

Anička, pekná dušička — vnučka pána Dymákova — nesúhlasila v tomto smere so svojím strýkom.

Krásna, v peknom tele i peknou dušou obdarená sirota, už dávno opanovala úplne do posledného kútika srdce Jankovo.

Jej tŕnistý, ba nadmier odvislý stav roznietil hrdinské a básnické srdce Jankovo.

No i Anička jeho v srdiečku svojom nosila; i snila o ňom, ako v noci, tak vo dne. Ach, vinula sa okolo neho ako ten nežný brečtan okolo silného duba.

Bola to láska obapolná, hlboká, láska v hlbinách duše zakorenená, hotová i k tým najväčším obetiam.

Nuž ale medzi zem a slnko vohnal sa čierny oblak, zatemnil svetlo, aby nasledovala búrka.

Ravasy zaľúbil sa do Aničky celým ohňom svojej náruživej povahy. A keďže bol ľstivý, ihneď svojho soka na dne srdca Aničkinho spozoroval a seba telesne a mravne s Jankom porovnávajúc, dobre videl a vedel, že ho tak ľahko, a aspoň na dobrý spôsob odtiaľ nevytisne, umienil si, že použije všetky prostriedky, čoby aké zlé boli, len si k cieľu povedú.

„Finis sanctificat media,“ čiže cieľ posväcuje prostriedky, pomyslel si, a „Aničku dostať“ rozprášilo i poslednú váhavosť.

Ravasy bol, ako to Pobožný pred mašou dobre uhádol, oplan, a to oplan od rodu, a preto planstvo vyviesť mu ťažko nepadlo; ba tak sa zdalo, že bez neho — čímsi vnútorne nútený — ani dobre žiť nemohol.

Keď svojimi fígľami, sladkým dvorením priazeň Ankinu zadovážiť si nedoviedol, ba otobôž len väčšmi nenávideným sa stal, obrátil všetky pletky a siete na ľahkoverného, vo svojich priemyselných povinnostiach kus nedbanlivého predstaveného, pána Dymáka.

Mal on svojho pána, ako sa hovorí, úplne vo vačku. Bez jeho rady nerobil nič; on mal ruky vo všetkom. Čo pri maši chcel vykonať, tomu istotne pán Dymák prisvedčil. Nadužijúc túto dôveru, vyhovel svojej pomste na robotníkoch. Kto si z nich prevrhol hrnček u pána všemohúceho uhlomerača, ten sa istotne pozbavil priazne i u Dymáka a prepadol osudu. Účty viedol on, kľúče od pokladnice zväčša u neho bývali v opatere. Slovom úlisný chlapík, hoci mu od srdca nikdy nebol naklonený, stal sa predsa nevyhnutným „totumfac“ Dymákovým.

Na poľahodu vyvedenia jeho nekalých zámerov prispelo Ravasymu i to, že pán Dymák, ačkoľvek od prírody dobrým srdcom vystrojený, predsa predpojatosťou oproti iným národnostiam zachvátený, stáleho vo svojom svätom presvedčení Slováka nenávidel, akoby Slovák tú istú vlasť milovať nemohol, alebo ani práva nemal, aby s vlastimilstvom i lásku k svojej národnosti mohol spájať. Slovom, napáchnutý bol tou tak obyčajnou, ako nepravou zásadou, že v národnostnom ohľade Slovák len iného milovať má, seba samého nie. V očiach Jankových bol Dymák potlačovateľom Slovákov, „maďarón“, ale v očiach Dymákových bol Janko nebezpečným „panslávom“. Sú to dve tak rozličné mienky, ako oheň a voda, sever a juh, a skorej sa Bystrá hore na Ďumbier, na svoje strmé žriedlo vráti, ako by sa tieto protichodné mienky v súhlas mohli uviesť. Veď sme toho zakúsili dosť a ešte i zakusujeme!

Najhoršia pre Janka bola tá okolnosť, že roku 1848 ako dobrovoľník chytil sa zbrane.

Ravasy, tieto okolnosti použijúc, huckaním, podpaľovaním zrodenú nevôľu Dymákovu oproti Jankovi vedel roznietiť v opravdivú nenávisť.

Hoci Janko cítil, najmenej rečeno, chladné chovanie sa pána Dymákovo oproti sebe, predsa túžiac za uskutočnením svojho šťastia a chtiac ukončiť neistotu, chytil a odvážil sa k odhodlanému, čo i menej šťastlivému kroku.

S mocne bijúcim srdcom predstúpil Janko pred pána maše, strýka Aničkinho.

Osud celej budúcnosti ležal mu v rukách, keď sa chytal kľučky.

Na okamih zastal, potom na krídlach lásky, otvoriac rezko dvere, vstúpil do izby.

Úctivým spôsobom, vľúdnym hlasom predkladal stručne a prirodzenou farbou svoj stav, i uchádzal sa o ruku Ankinu.

Odpoveď pána Dymákova, od ktorej nebolo veľa dobrého očakávať, bola nad všetko pomyslenie neslušná.

Čím viac Janko prichodil ku koncu reči, tým tuhšie sa vnútorná búra Dymákova, to červenou farbou tváre, to iskrením očú alebo trhaním svalov dávala najavo.

Odveta bola krátka, navrlá, pyšná, v tom zmysle, že Anička pre človeka iného zmýšľania, iného predžitia a stavu je určená. Dal mu na vedomie, že ho úplne za nehodného považuje, aby sa mohol uchádzať o ruku jeho vnučky.

Čím ďalej pán Dymák hovoril, tým viac sa sám roznecoval, upozorňujúc opovážlivého pytača, aby si to koniec-koncov z hlavy vyhodil, Aničky sa vystríhal, ináč že bude prinútený ukázať mu dvere.

Táto určitá nemilosrdná odpoveď zranila myseľ, ale urazila i šľachetnosť Jankovu.

Ako oparený, do hlbín duše skormútený sa oddialil; no jeho láska nielenže nebola udusená, ale tajná, v útrobách ukrytá, tým tuhšie plápolala.

Láska je výmyseľná, zvláštnou rečou očú nájde si tisíc spôsobov porozumenia. Toto zahatať, to prekaziť je vec nemožná! Kde by si ani za svet nemyslel, vykutí si chodníček, na ktorom sa zíde. Magnetická príbuznosť zaľúbených duší nemá miestnej prekážky. Nesie sa vzduchom do najďalších krajov, do nebies, a keď hmota hrobom hranicu dosiahla, opravdivá láska prekračuje i medze hrobom položené.

Mesiac, dobrý ladný mesiac bol odjakživa priateľom zaľúbencov, alebo popravde rečeno, zaľúbenci bývali a bývajú jeho priateľmi. Mesiac má príťažlivosť a pôsobí na velikánske, nekonečné more prítokom a odtokom, má magnetickú príťažlivosť na istých, citlivejšími čuvami opatrených ľudí, na spáčov jeho plným svetlom osvietených, na útle, z klíkov pnejúce sa bylinky a — na zaľúbených. Týchto tak rád von vyťahuje do tajného, čarovného svojho svetla, ťahá do hája, kde slávik spieva, ta, kde červenooká červienočka milú pozdnú melódiu mesiačiku žaluje, ťahá von, ťahá — a preto, že ťahá, nazvali dajedni mesiac — iste nie zaľúbení žartovníci — vizikátorom zaľúbencov.

Táto príťažlivá moc účinkovala i na našich zaľúbencov.

Janko a Anička uzrozumení zišli sa ukradomky na dohovorenom mieste.

Tam, kde sa Bystrá krútňavou do tajných podzemných priepastí tratí, aby na druhej strane kopca prúdom sotená na svetlo sa vírila, boli pod hustými jedľami biele, machom a rebričím porastené zápole. Keď náprotivná strana belela sa v plnom svetle mesiaca, úkryt zaľúbencov v jedľovej tôni len kde-tu obsypaný bol pomedzi haluze predravším sa strieborným svetlom podivných mátožných pásov. Dolu zápoľami hojdali sa na machu modré zvonce hôľnej vetviny — Atragene alpina,[18] a na liste blyšťali sa rosné slzy. Pod nohami temno šumela krútňava, nad hlavou, ľahkým vetríkom hladkané, objímali sa šuškajúce si tmavé jedľové a tisinové vetvy, na vysokom vrcholci pískala si do neba hľadiaca trskota[19] sólo, čomu celá príroda s úchvatom načúvala.

Všetko vôkol dýchalo láskou!

V tom idylickom položení, v malebnom rámci podhôľneho večierka stoja Janko a Anička.

Ľavou rukou Janko drží štíhlu Aničku okolo pása objatú, pravicu mu ona rukami stíska. Hatiaca jedľová haluz uchýli sa zvedavému mesiacu a on nakuknúc štrbinou, zaleje mäkkým svetlom krásne dve postavy. Ústa sú nemé, no oči, dovedna vtekajúc, prelievajú blaženosť z duše do duše.

Utešená vidina!

Odznel ostatný fujarujúci hlas trskoty po vlhkých húštinách.

Anke kanuli dve slzy z modrých očiek, stratiac sa v mori blýskavej rosy.

Po chvíli otvorila ružovému puku podobné ústa i šeptom vypráva príbehy dňa, ach, príbehy smutné!

Uhľomerač oznámil pánovi škriepku pred mašou, ktorá podvečer v jeho posmech vypadla. I nechybovalo na hane a ohováraniach, ktoré boli metané na Janka. A smelým zvratom použijúc okamih pánovej rozhorčenosti, uchádzal sa dotieravec urputne o ruku Aničkinu.

Dymák zarazený šúchal si čelo a nerozhodnutý sa zamyslel. Ale keď mu Ravasy stav maše vysvetlil a seba predstavil ako budúceho spolupracovníka, ako jediný spôsob na pozdvihnutie železného priemyslu upadnutej maše, do tesného vohnatý Dymák — pristal.

Predvolanej Aničke bez okolkov predstavil Ravasyho ako jej ženícha. Keď sa tomu Anička dôrazne a s opovržením vzoprela, odpovedal, že sa jeho vôli musí podrobiť, ináč že ju z dedičstva vytvorí a von z domu vypráši, zakazujúc jej obcovanie s Jankom, ktorého, ak sa prah jeho domu prekročiť opováži, dá vraj psami von vyhnať.

Nápraskom to šlo všetko, nápraskom stavali sa odpory zaľúbencom.

Anička prostosrdečne uisťovala milovaného Janka, že si ona radšej mlynský kameň na šiju zavesí a do pahltnej krútňavy tam pod nimi blbotajúcej sa hodí, než by mala byť Ravasyho spoločnicou.

Obávajúc sa strýkových zlostných výstredností a aby jej oddialenie sa z domu nebolo zbadané, musela sa lúčiť a odbehnúť domov.

Musela obslúžiť hostí, prišlých z mesta na zajtra vydržiavať sa majúcu poľovačku na medvede.

A tak dala „zbohom“ smutnému Jankovi.

Keď sa Janko kormútil nad svojím neprajným osudom, Štefan preháňal mu veselým spôsobom muchy.

Priateľský rozmar účinkuje na ťažkú myseľ tak uspokojivo, ako keď nám dakto na boľačku fúka.

Medzitým prejdú závoz, ďalej zapadnuté hálne starých zapustnutých baní — vyšli na rovinku, rozloženú pod širokým bukom.

Táto rovinka ležala práve kosom oproti krútňave, nám známej zo schôdzky zaľúbencov.

Štefan uhne sa zrazu, pozorujúc ostrovidovým okom, že sa pred nimi čosi čierne plazí po zemi.

Janko, ktorého myseľ inde blúdi, zadumaný nebadá nič.

Príduc pod buka, umiestili sa na mäkkom machu.

Opatrný Štefan nakukáva, založiac si ruku nad oči, do hustých haluzí.

A nie nadarmo!

Vskutku čosi podivného zočil tam hore na buku. No, nepovedal nič, lež zdvihol sa pozorne, naznášal hŕbu raždia a na to kopu sviežej čečiny.

Janko sa ho pýta, čo s tou míľou zamýšľa.

Štefan mu šepne:

„Chcem ohňa rozložiť.“

„Načo ti ten oheň?“

„Chcem plcha vykúriť.“

„Plcha? Plch nebýva na buku, skorej na jabloni.“

„S výnimkami,“ povie Štefan s potuteľným úsmevom. „Teraz je na buku, opacha; len sa, prosím ťa, ticho drž, a hneď sa presvedčíš, že je tomu tak.“

I vytiahne spoza opaska kresivo.

Čosi-kamsi zapáli práchno, vloží to do lístia, krúti dookola rukou a lístie blčí. I strčí ho do nakopenej raždiny, ktorá v okamihu plápolá a praská.

Dym sa valí ako z uhliarskej míle cez haluze buka, tučný ako sudy, a celá rovinka stojí ožiarená červeným plamenným svetlom.

V haluziach na buku hniezdi sa, fučí a praští čosi, až zrazu v págeľ skrútený človek s buchotom blízo blčiaka dolu padne.

„Jaj, zadusím sa!“ kričí zúfale.

Janko chcel mu na pomoc prispieť i vyskočí.

Odpadlec sa švihle pozbiera, jajkajúc a preklínajúc pokuľháva i poberá sa dolu kopcom ďalej.

Janko stojí zadivený.

Štefan rehoce sa celým hrdlom.

„Plcha som vykúril!“ kričí po chvíli.

Ravasy vypátral Jankovo obľúbené dostaveníčko. Prišiel ta, plazil sa ako had, aby aspoň rozhovor priateľov mohol vypočuť. I vyliezol na buka; no bol spozorovaný bystrým okom Štefanovým a — ako známe — náležite vykúrený.

Priatelia sa ešte zabavili a už pozde rozišli sa domov na odpočinok.

Jankovi nebola tá noc na odpočinok, lež na trápenie. Pritesno bolo mu v chyžke. Nemohol zaspať, vyšiel do záhradky pod stenu. I usnul pozde nad ránom pod jabloňou, kde sa bol vystrel do vlhkej studenej trávy.